10 Edv. Hjelt. 



Sebacinsyra gifver vid vidare oxidation adipinsyra och bernstenssyra. Det 

 lämpligaste materialet för sebacinsyrans framställning fann han vara vallrat, 

 för azelain- och korksyi-ans åter ricinolja. Af de särskilda syrorna framstälde 

 Arppe en mängd salter (af azelainsyra icke mindre än 15), äfvensom etrar 

 och aniider. Dessa Aeppes undersökningar ega bestående värde. De hafva 

 varit grundläggaiide för kännedomen om dessa viktiga tvåbasiska syror och 

 vid deras framställning har man ända till senare tid följt Aeppes metod. Ny- 

 ligen hafva dessa syror fått ett ökadt intresse derigenom, att deras salter vid 

 torr destination öfvergå i cykliska föreningar. 



Under den tid Aeppe egnade sig åt experimentel forskning, under fyra- 

 tio-, femtio- och liörjan af sextiotalen, var kemin stadd i en snabb utveckling, 

 hvilken särskildt på den organiska kemins område gjorde sig märkbar. Icke 

 blott att det empiriska materialet tillväxte i stark progression, det kemiska 

 åskådningssättet lösgjorde sig tillika mer och mer från den på de elektroke- 

 miska motsatserna fotade dualistiska teorin, för att slutligen öfvergå till ett 

 unitärt betraktelsesätt i afseende å de kemiska föreningarnas sammansättning. 

 Radikalteorin, substitutionsteorin, kärnteorin, den äldre och den nyare typteo- 

 rin, kopplingsteorin, dels bekämpade, dels aflöste, dels sammansmulto med hvar- 

 andra, för att slutligen samtliga få träda tillbaka eller uppgå i den på insik- 

 ten om eleraentaratomernas valens grundade, af Kekulé år 1858 till först ut- 

 vecklade uppfattningen om de kemiska föreningarnas konstitution. 



Under sina studier här hemma och i Stockholm hos Svanbeeg, Beezelii 

 förtrognaste lärjunge, tillegnade sig Aeppe dennes kemiska åskådningssätt. 

 Under sin senare studieresa till Tyskland och Frankrike lärde han utan t-\àf- 

 vel närmare känna de nyssnämda teorier och åskådningar, om hvilka då lifligt 

 kämpades. Men i hvilken mån dessa influerade på hans vetenskapliga stånd- 

 punkt framgår icke klart ur hans publikationer. Han afhåller sig i dessa från 

 alla teoretiska betraktelser och spekulationer, ehuru hans undersökningar nog 

 dertill hade gifvit anledning. Då han t. ex. utförligt beskrifvit de två nitrani- 

 linerna och redogjort för deras inbördes olikheter, yttrar han: „Så länge man 

 ej med bestämdhet kan säga, huru anilins rationela formel är beskaffad eller 

 t. ex. huru anihn skiljer sig från den dermed isomera picoHn, måste alla för- 

 sök att genom formler återgifva atomernas gruppering hos mera komplicerade 

 baser förblifva alldeles fruktlösa och utfalla mycket olika efter olika teoretiska 

 förutsättningar, för att ej tala om den andel godtycket och fantasin kunna 

 hafva på beskaffenheten af de uppställda symbolerna." Efter att sedan hafva 

 nämt, huru nitranilin enligt Beezelii kopplingsteori skulle uppfattas, anför han, 

 att den enligt typteorin skulle betecknas såsom en nitrofenylamin, och tillag- 



