18 Edv. Hjelt. 



verksamhet, men sitt fortfarande varma intresse för vårt samfund visade han 

 genom att till dess femtioårs fest 1888 på societetens anmodan utarbeta en 

 såsom särskild skrift tryckt skildring af dess verksamhet under det tillrygga- 

 lagda halfseklet. 



Såsom ett uttryck för sitt erkännande, sin akting och tacksamhet hade 

 societeten redan år 1882 valt Akppe till sin hedersledamot. 



Är 1862 hade Arppe inträdt såsom ledamot i Censuröfverstyrelsen. Vid 

 denna tid väckte ett sådant steg icke synnerligt uppseende. Flere universitets- 

 lärare och andra aktningsvärda medborgare hade under längre eller kortare 

 tid innehaft befogenhet att teckna det „imprimatur", utan hvilket en tryck- 

 skrift icke kunde utspridas. Till 1863-års ständer öfverlemnades emellertid 

 proposition om tryckfrihet, hvilken äfven antogs. Tryckfrihetsförordningen ut- 

 färdades den 18 juli 1865 att gälla intill nästa landtdag. Till ordförande 

 för den nya öfverstyrelsen för pressärendena utsågs Arppe. En ny proposi- 

 tion förelades 1867-års landtdag, men emottogs med mycken misstro, emedan 

 den icke blifvit förberedd i Senaten, utan af en särskild konselj, bestående af 

 sex senatorer och Arppe, hvilka för detta ändamål kallats till St. Peters- 

 burg. Förslaget tillfredsstälde icke heller det allmänna rättsmedvetandet, 

 och ehuru återinförandet af preventiv censur var stäldt i utsikt, i händelse 

 detsamma icke antogs, förkastades det i alla stånd. Det var vid diskussionen 

 härom biskop F. L. Schauman fälde det mera om ädel sangvinism än menni- 

 skokännedom vittnande yttrandet: „Jag hyser det förtroende till finska med- 

 borgare, att ingen numera skall taga emot en censorsbefattning". 



Den preventiva censuren återinfördes genom förordningen af den 31 maj 

 1867. Öfverstyrelsen för pressärendena bibehöll sitt namn men dess makt och 

 myndighet blefvo naturligtvis fullkomligt förändrade, hela dess karaktär väsendt- 

 ligen en annan. Att Arppe icke desto mindre beslöt sig för att kvai'stanna 

 såsom denna institutions ordförande, var väl hans lifs största misstag. Hans 

 motiv för detta steg voro måhända de bästa, men dess följder blefvo äfven för 

 honom sjelf nog bittra. Han och mången ainian hade väl tänkt sig, att den 

 förändrade makt som tillerkänts pressöfverstyrelsen icke skulle föranleda någon 

 förändring i sjelfva saken, och att bruket af denna makt endast i extrema fall 

 skulle ifrågakomma. Arppe hade sjelf offentligen förklarat, att han emottagit 

 sin befattning icke blott för att öfvervaka pressen utan äfven för att skydda 

 densamma. Men förhållandena gestaltade sig icke så gynsamt. Pressförfatt- 



