8o. 



BETITLA ALBA. 



tillsats af socker och Jiägot kryddor, samt lemnnd att gas.i, 

 ger den ett förträffligt vin, soin mycket liknar champagne- 

 vin. SoMilige tillsätta löre gäsningcn äfvcn litet vin (se 

 Hnsh. och Kokböcker). — Löfi>en sägas gagna mot sköv- 

 bjugg, maskar, gikt och stenplågor, jiytljade spädo , antin- 

 gen såsom té, eller i form at extrakt. Dekokt ])å fina 

 sönderskurna qvistar eller späda löf, skall ntvertes bota 

 skabb. Emot gikt och reumatism inbäddas den sjuke i löf- 

 ven, för att s\ettas. Dessa späda och friska, samlade före 

 midsommar, och kokade i lut med litet .ilun , giiva åt yl- 

 le, som deri doppas, gul färg; godset kan ock lörst betas 

 i alunvatten, och sedan doppas i alkoket på friska ell. tor- 

 kade löf. Om löTven kokas först en timma i vatten, och 

 kiita med litet alun sedan tillsättes, samt lemnas att koka 

 ännu -I- timma, så fäs på bottnen af kärilet en fin färgad 

 massa, som torkad kallas scliuttgiih; pä samma sätt, men 

 utan krita, tillredes schi/ttgrönt. Aled björklöfs dekokt kan 

 'Åh'en papper färgas. Af outspruckna björkknoppar, de- 

 stillerade med björklaka . fås en massa, som liknar Mekka- 

 balsam. Björklöf utgöra dessutom godt vinterfoder för får, 

 getter m. fl. — Barken är antingen grof och duger till 

 garfning, eller fin och hvit, samt kallas NäfVer; den inre 

 barken (liber) brukades fordom, i stället för pap])er, alt 

 skrifva på, och nu i hungerstid till bröd, stampad, målen 

 och blandad med sädesmjöl. Dekokt på barken säges hal- 

 va gagnat i frossor, i synnerhet förenade med skörbjugg, 

 sarnt emot utvertes sär; dosis är ett qvarter. Af gauda 

 träd tages barken helst om våren, sönderslås, torkas oeh 

 males, för att nyttjas i garfverier. Barken, kokad i stark 

 lut och med tillsats af litet tjära, brukas till färgning af 

 fiskredskap. Barkdekokt sätter pä lin och hampa röd färg, 

 och med alun gulaktig. Näfvern under fotbladet i skor, 

 neddrager gikt och återställer fotsvett; kimrök till svart 

 målning brännes deraf. Piyssolja, ell. rättare Björkolja, 

 som liknar sotolja, beredes af Barken, som biännes i slut- 

 na käril, så att oljan kan samlas (destillatio per descensuin). 

 Den bästa är klar och hvit som linolja; den sämre är svart 

 af sot och rök. Den är mycket hettande; men brukas lik- 

 väl af starka personer invertes till 2 högst 6 dro]ipar i in- 

 fusion på löfven med en ägge-gula, emot rosen, och ntvertes 

 emot inaskar. Ryssläder lär af denna olja sin mjukhet och 

 Starka lukt, och kallas Juft eller Jukt. — Masur finnes i 

 roten, stammen och tjocka knölarna grenarna; om tiädet, 

 med^n det växer, afbarkas pä något ställe, blir veden in- 

 nan löre niasuraktig e\\. jirickig och vresig. — Friska björk- 

 rötter , grälsviiK ns (nrsus meles) förnämsta vinterföda, läg- 

 ger fattigt folk smndoin på dricka, för alt derigenom före- 

 koirima ett det skall surna. — Björksvamp (bolet. foraen* 

 tar.) ger bästa fnöskei. 



Tab.-- fig. a. ttt hanblomster — b. ett dyl. sedt ofvanifrån 

 — c. houblomst, — d. frö — e. ett af kottens hoi^fjäll. 



