iO(S. 

 AGARICUS MuscARius. 



¥ L U G S v A M P. 



Foten (stammen) ar tat, nedtill klubblik, hvit 

 och försedd med ring (volvr.). Halten är 

 merendels kupig, röd med hvita fläckar och 

 på undra sidan hvit med de flesta jemnstora 

 och åtskilliga hallVa ensamma skifvor. 



Linn. FL Su. p. 449. Cl. 24. Cryptocam. Fungi. EJasd. Skånska 

 Jlpsa s. 450. Liij. Sv. FJ. s. 445. Kl. i6. Lönngifte. Svampar. K. Vett. 

 Ak. Handl. T. 5. 1734. s. 240. C. G. Wallen. om förgift, växt. Fras. 

 Gabd. Ab>j ^.7-;'^. 4:(o s. a4. Murr. App. TvleJ. T. 5. p. 555. 



D, 



en fuktiga årstiden, hösten, är för de flesta Svampar. 

 Då träffas äfven Flugsvampen i skogar och på äng^r all- 

 män med mer och mindre röd, brun eller snmtslivit hatt, 

 50m oftast är kupig, men äfven stundom platt och någon 

 gäng skälig. De vårtiika och åtskilda hvita Häckarnas an- 

 tal varierar^ men sällan saknas de alldeles. Ring-^n synes ej 

 då Svampen nyss brutit genom jordskorpan, men sedan 

 hattens bräddar skilt sig från foten, blir den synlig och 

 sitter något öfver midten af foten, är vid, hängande och 

 slarfvig. På äldre Svampar är den ofta bortfallen. Skif- 

 vorna, skilda från hattens költiga del, genom en hinna, 

 äro lansettlika, med spetsen vänd mot foten; de äro nä- 

 stan alla lika stora, men hvar ördje , 4:tle eller 5;te vid 

 pass sitter ensam och är liksom half eller tvert alsknren ; 

 en eller annan mycket kort kan älven träffas. Emellan 

 dessa tros frömjölet eller fröen sjelfva finnas. 



"Dess rusgiiVande egenskap är i sjTinerhet bliTven be- 

 kant genom det bruk, som Nordasiatiska folkstammar ånnxx 

 deraf göra; och Hr Teol. Dr. och Prof. Ödmanns tanke, att 

 de I gamla Sv«nska Historien rycktbara kämpar, Berserkar 

 kallade, försatt sig i ett rysvärdt tillstånd af raseri och 

 n\ordIystnad, genom Flugsvampens förtärande, synes nog 

 sannolikt. De beskvifvas under detta tillstånd, såsom all- 

 deles utom sig, lika villdjur; de öfverföllo lefvande och 

 döda ting, skydde intet slags fara och urskilde icke vänner 

 frän fiender. De troddes vai'a oöfvervinneliga , fruktades 

 och hatades; och som de förmodligen i tysthet förtärde 

 det rusgifvande medlet, så viste ingen rätta orsaken till 

 deras yra ; dea bief likväl icke utaa förklaring : man gick 



