T R 1 F o L 1 U M II Y J? R I D U M. 



ly klöfvern meddelar haliiieii sin aiigenäina lukt, och det 

 starkt lödande eller så kallade fela iodret bekommer krea- 

 turen dä ej illa. Man brukar att så iröen om våren med 

 korn, hafre eller knylhafre (N:o 48); säden sås och ned- 

 harfvas först, och sedermera klöfveriröet. Knylhafran som 

 har mångårig rot och temmeligen styfva strå, hvilka kun- 

 na slöda de späda och veka klöfversljelkarne, toide vara 

 bäst till blandning. En månads tid efter sådden är det 

 gemenligen uppe ur jorden, men blommar ej och kan ej 

 skördas första året; derföre bergås då knylhafran eller de 

 tillblandade sädesslagen. Man undviker att så oäkta klöi- 

 ver på torr, sandig, höglind mark och i skugga eller på 

 alltför lågiändta ställen. — Frösamlingen sker lättast, om det 

 mogna och afskurna klölvergräset varsamt införes och 

 torkas på en loge eller tätt golf, då fröcn med de torra 

 fröhusen affalla och kunna lindrigt tröskas. Gräset skakas 

 och frånskiljes : det qvarblifna slås genom ett groft såll, 

 rensas någorlunda och kan nyttjns som sådant att sås, och 

 åtgår en kappe till ett kappland. — Den sådda åkern fre- 

 das iör kreatur, och ger året efter första sådden skörd; 

 men pä 5:dje året är det i sin fulla styrka, och har i Skå- 

 ne hunnit till 8 — lo qvarters höjd. Det lider, likasom rö- 

 da klöfvern, af för stark torka, men sår och förökar sig 

 der det en gång är infördt, lättare än röd klöfver. 



Tab. — lig. a. en öppnad blomma förstorad. — b. 

 blomfodret förstoradt. — c. en blomrna i naturligt skick, 

 förstorad. — d. fröhus. — e. frö i naturlig storlek. — f. 

 ett förstoradt fröhus eller ärtbalja. 



