1 57. 

 PELTIDEA Canina. 



(Lichen cauitius. Linn.) 



H U N D L A F. 



Ar skinnlik, grågrön, utbredd och platt, med 

 trubbiga flikar; inunder ådrig och tradig. 

 Fröredinngs-skö/darne sitta i ändan och kan- 

 ten af flikarna, äro aflånga och på öfre si- 

 dan bruna. 



Linn. Fl. Su. p. 418. Cl. 24. Cryptogam. Algae (Lich. can) Achaiit 

 Prodrom. Lichenogr. Svec. p. 160, 8:vo 1798- Ejasd. Meihod. Liclieii. Sect. 

 a. p. a83. %:\o 1S03. LilJ. Sv. Fl. s. 451. Kl. 16. Lönn gifte. Alger. 

 (Lich. caiiin.) K. Vett. Jkad. Handt. lygS s. 48- Miirr. App. Med. T. 5. p. 

 5^4. Fharin. JMusci cauini Herba. 1. Lich. ciiier. tejrestiis. 



Hl 



^undlafven, så kallad för sin föregifna kraft an bota 

 den sjukdom, som kominer af rasnnde hundars bett, växer 

 allman, helst i barrskogar på fuktiga ställen bland luoss-ar- 

 ter och stundom vid trädrötter. Under hundlalvens till- 

 växt formeras flikarne mer och mer, och s)iias de unga 

 lafvarne endast här och der i kanten inskurna. Stundom 

 växa flera tillsamman, men också träffas den ensam , utbre- 

 dande sig frän ett smalare rotfasta och nedliggande med 

 bredare eller smalare och olika långa flikar; somliga af 

 dessa äro ganska breda och dela sig i 3 — 4 smärre: de 

 som bära fröredningen, lik en platt allång sköld, äro sma- 

 lare vid sköldens fäste, hvilken på ena sidan är mörkiöd 

 och på den undra hvitgiä, såsom det öfriga ; både pä un- 

 ga och gamla finnas sådana sköldar. De yngre äjo på un- 

 dra sidan fint ludna, men i alla åldrar försedda med nät- 

 formiga mörka ådror, ifrån h\ilka lina lösa trådar gå ned 

 «tt liksom rötter fästa sig i jorden, ötundojn firnies öfra si- 

 d.in dels fårad, dels ölverdragen med en fin luden hinna, 

 som, om den stycketals affaller, lemnar fläckar efter sig. 

 Torr är HundlalVen grå; våt och växande grönaktig på 

 öfra sidan. Hr Prof. Acharius har delat de talrika Laf- 

 arterna i flera slägter , och uppger som kännetecken för 

 Peltideä, att skölden är tunn, hinnaktig, aflång, sittande 

 liksom fastlimmad och utan sijelk, merendels vid lafvens 

 kant. 



Lafven smakar oangenämt , något slemaktig och lindriot 

 skarp; ägde fordom i Jinjfund stort anseende mot rasan» 



