H4- 



AVENA Fatua. 



Landhafre. Vildhafre. Flyghafre. 

 Blomvippan är något utbredd med få blomster. 

 Bl om foder skal en hysa mest 5 blomster, som 

 äro ludna vid basen och hafva lång borst./ 



l.inn. Fl. Sv. p. 55. Cl. 3. TnrANnn. a:gyn. L///. Sv. Fl. s. 4> J^^' 

 g. Trema NMNGA:R. aiijviun. K. Patr. Sälhk. Hush. Juni. I787> '^"äa" 

 •• 55i, 56g. — Sept. s. 3. — Okc. s. 55. 



J— /.indhafre är ett ganska besvärligs ogräs, i synnerhet i- 

 tland vårsäd. Dess rot varar \Åot\. ett år. Strået är en- 

 kelt, bladigt slätt och blir i till 1 ■, aln högt. Bladen äro 

 smala, jemnbreda orh slriilva; bladslidorna smalare och 

 släta ; bladskärmarne trubbiga och ojemua kanten. Vip- 

 pan är ganska grenig, upprätt, med greniga, hårlina, sträf- 

 va och nedlåtande blomstjelkar , som sitta i hallkrans kring 

 Stjelken. Blomfoderskalen äro liksom lansetlUka , släta 

 och längre än småblomstren, som äro något åtskilda, trind- 

 aktiga med talrika stylva glänsande hår vid basen och midi; 

 på ryegen försedda med borst, som är dubbelt längre än 

 blomloderskalen, sträf med knä och torkad skrnllikt vri- 

 den nedanför knäet. Fröen äro silkesglänsande, och 

 mogna tidigare än korn och hafre, hvarföre de förr utfal- 

 la och sä sig innan säden bergås. Hafreslägtet, som hör 

 till den lätt igenkännliga naturliga Örtflocken, Gr "sen, 

 har zskaligt och mängblommigt blomfoder, samt en vriden 

 borst på ryggen af det yttre blotnsterskalet. — Förr än 

 vippan blir synlig och utbredt sig, kan In.ndhafren ej skil- 

 jas från annan halVa. I Juli är dess vanliga blomningstid. 



Med spannmål ifrån Italien tros detta svåra ogräs haf- 

 va kommit till Tyskland och derifrån till oss. Dess 

 frö ätas gerna, älvensom gräset medan det är grönt, af 

 hornboskap och hästar, samt föres ofta med gödseln på 

 åkrarna; stundom häruler att fröen vid åkerns tillredning 

 jtiedmyllas för djupt, då de kunna oskadade ligga flera är i 

 jorden; de komma ofta ifrån närliggande åkrar, och upp- 

 växa året derefter: fåglar, som äta dem, bidraga äfven 

 till deras kringspridande. Af dessa omständigheter förkla- 

 ras huru en annars väl tillredd åker, och besådd med ren 

 säd, kan få detta ogräs, utan någon bekant orsak. Man 

 har försökt många sätt till dess utrotande, hvilket ej bör 

 vara så svårt, endast man påminner sig att grässlaget är 

 årigt; således om det före eller under blomningen afslås 

 och aldrig får släppa mogna frö, så försvinner det året 

 derpå, ty rotea varar ej längre. En med landhafre smit- 



