Til LAG c. XVII 



Grenar och bla<l sätta på beredd ull vigogna färg, och 

 bären violett, — Salten liknar Citronsaft om den pressas 

 af fullväxta men t] mogna bär, som stötas i stenmorttl 

 med trädstöt. Saften silas och pressas genom linne och 

 kokas sedan till dess den klarnar (ej för länge, du den 

 blir brun), skummas väl och slås kall på buteljer, som 

 hartsas väl, och kan saften sedan förvaras i flera år oskadad. 

 Saften af fÖr mogna bär, kommer lätt i gäsning, och för 

 litet mogna bär ge föga elieringen saft. — Mera kan läsas 

 i tisciLerströms Ekon. Dikt. Del. 4. s. 24. 167 samt om 

 Slickel- ocli Krusbärsbuskens ans och njata , i en Disp. un- 

 der Kalins inseende af Widenins i']b'J. 4-fO' 



Nr. 134. Sprängört. FL cl. iVett. Tros vara ett 

 bland de värsta gift i växtriket. — Det gift hvarmed Gre- 

 kerne fordom undanröjde misstänkta eller fruktade med- 

 borgare, och hvaraf Socratns tros hafva fatt sin bane, sä- 

 ga väl Auktorerne vara tagit af Cicuta, men dermed för- 

 slås förmodligen ingen annan än Conium macul. Linn. 

 — Hästar, oxar, hundar och vargar hafva dÖtt under kon- 

 vulsioner, men getter, får och svin sägas tåla växten. Ör- 

 nar och kaniner hafva väl synts må illa deraf, men ej dött. 



Nr. i55. Lungört. F. d. JVeit. Tjenar att sätta brun 

 färg på ylle. Svin och får äta icke örten, men väl hästar 

 och hornboskap. Höns äta dess frö. 



De redan anförda gräs och foderväxter, gifva anled- 

 ning till åtskilliga påmijinelser, hvilka man vägar göra en- 

 dast i det hopp, att åtminstone några af Sv. Botanikens 

 Läsare torde icke hnna dem alldeles öfverllödiga. 



Ängarne bergås vanligen så tidigt, att gräsfröeH, hvar- 

 ken hinna mogna eller på ängen utfalla, livarigenom hän- 

 der att de åriga växterna icke mera kunna fortplanta sig, 

 och de mångåriga, som utgöra största delen, föråldras till 

 sina rötter och gifva mindre antal grästrå. Denna lör gtäs- 

 vixten hinderliga omständighet, lär svårligen kunna löre, 

 kommas, dels derföre att gräset bör till hö afslås in- 

 nan det fullkomligen mognar, för att ej bli saftlöst och 

 sträft ; dels äfven derföre att höbergningen måste vara slu- 

 tad , förr än skörden kommer att upptaga alla tillgängliga 

 dagsverken. Det torde således vara angeläget att tillse om 

 den förlust på frö, soin ängen härigeiiom lider, på aanat 



