stort skäl gälla om alla andra växter, som förekomma endast i 

 granskogar (och kultursamhällen). I norra Dalarne förekomma syn- 

 nerligen talrika Archieracia i granlundarna. Af 130 hittills bestämda 

 arter från Öfre Dalarnes barrskogsregion har jag iakttagit 51 i gran- 

 lundar, af dessa ha de allra flesta dessutom påträffats i fäbodars 

 och byars björkängar. Att så många arter (79) af mig påträfTats 

 uteslutande i de kulturpåverkade björkängarna, beror därpå, att jag 

 förnämligast undersökt dessa, och att individantalet här är mycket 

 större än i granskogarna. Jag har visserligen ej själf sett vegeta- 

 tionen inom Hamra kronopark, men väl studerat densamma inom 

 norra delen af Orsa socken, således ett område af alldeles samma 

 karaktär som Hamra och äfven närbeläget. Här har jag beträf- 

 fande i4rc/2zerac/um-arterna funnit alldeles samma förhållande som 

 i Öfre Dalarne för öfrigt, hvarför jag anser mig kunna påstå, att 

 den af Andersson och Hesselman [1907, s. 82 (88)] dragna slut- 

 satsen, att största delen af ///erac/iim-arterna i Hamra kronopark 

 »under de senaste 300 åren spridts från andra trakter hit in i 

 skogarna genom människan», är mindre sannolik. Men ej heller 

 kan Öfre Dalarnes Hieraciiim-f\ora ha inkommit samtidigt med gra- 

 nen (möjligen kan någon enda art ha gjort det). Detta strider mot 

 all erfarenhet om Hieraciurn-ariernas utbredning. Sernander (1893, 

 s. 32) åter anser granlundarnas undervegetation vara en rest af en 

 förutvarande lundartad löfskogsvegetation. Till denna åsikt måste 

 jag ansluta mig. ///eracium-arterna liksom största delen af gran- 

 lundarnas öfriga flora ha med all sannolikhet förekommit på 

 samma ståndorter, där de nu finnas, före granens inträngande i 

 vegetationen. Man kan nämligen knappast tänka sig, att dessa 

 friska moränslullningar med delvis ganska hög fuktighet varit lie- 

 vuxna med magra tallhedar eller ljungrika tallskogar, som i Öfre 

 Dalarnes vegetation äro så godt som de enda nutida skogssamhäl- 

 lena med undantag af granskogarna. Enligt min mening måste här 

 ha växt antingen en ört- och gräsrik tallskog eller något löfskogs- 

 samhälle af lundartad typ. Då man genom undersökningar af 

 Hedström (1893), Andersson (1902) och mig själf (Samuelsson 

 190r)) känner, hvilken stor utbredning de ädla löflräden i forna 

 tider haft i Ofre Dalarne liksom i hela nedre delen af den norr- 

 ländska barrskogsregionen, inser man, alt dessa bort förekomma 

 företrädesvis på ståndorter af den beskalTenhel, som utmärker gran- 

 lundarna (och äfven luiiddälderna). Jag anser därför vegetationen 



