8 



undanskaffande eller utglesnande och den årliga afmejningen af 

 fältskikten öfvergå de till en serie nära besläktade formationer, som 

 jag skulle vilja kalla björkängar. Det är detta samhälle, hvars 

 olika varianter gå under sådana namn som björkbacke (Hult 1885, 

 s. 191; Serxander 1902, s. 19), ängar och ängsbackar (Collinder 

 1909, s. 25), fältbackar och lundar (Norrlin 1871, s. lU och 36) 

 o. s. v. Samhället, som är föga studeradt, har en myckel stor ut- 

 bredning öfver hela barrskogsregionen i Fennoscandia. 



I sin mest typiska form förekommer björkängen på sluttande, 

 näringsrik och ej alltför torr mark. Det högsta skogsskiktet är of- 

 tast dåligt utbildadt, träden tillhöra hufvudsakligen det lägsta skogs- 

 skiktet och till någon del snårskiktet. Det viktigaste trädet är utan 

 jämförelse Betiiln odorata. Träden äro liksom i löfängarna ofta 

 gruppvis anordnade, lämnande mellan sig större eller mindre öppna 

 ängar. Den fysiognomiska likheten med löfängen ärt. o. m. stun- 

 dom så stor, att man kunde vara böjd att i likhet med Johansson 

 (1902) använda detta namn. 



Löfängen är som bekant den svenska ekflorans egentliga hemvist. 

 Enligt Hesselman (1904, s. 312), som ingående studerat de svenska 

 löfängarna, karaktäriseras en typisk löfäng bl. a. af förekomsten i 

 densamma af ett stort antal ädla löfträd. Hesselman uppger, att 

 de nordligaste utposterna af typiska löfängar förekomma i Dalarne, 

 Hälsingland, Medelpad och Ångermanland. Såsom exempel på en 

 löfängs förekomst inom Dalarne namnes Osmundsberget i Boda 

 socken (s. 315). Någon verklig löfäng förekommer dock icke här, 

 då, såvidt jag känner, ej ett enda s. k. ädelt löfträd är anträffadt. 

 De växtsamhällen, som hysa de talrika sydliga växter, som finnas 

 här, äro att räkna till björkängarna samt sydlutarna. Verkliga 

 löfängar, med ädla löfträd som karaktärsväxter i skogsskikten, fin- 

 nas endast i sydostligaste delen af Dalarne (jfr Andersson 1902, s. 

 105). 



F]n viktig skillnad mellan löfängen och björkängen är enligt mitt 

 förmenande, alt medan löfängen, om den lämnas åt sig själf, är att 



' I)c s. k. })jörkhackariia och aspdiingarna inom ckregionen höra i allmänhet ej 

 till alldeles samma formationsserie. 1 dessa äro vanligen risen och skogsmossorna 

 vida mera dominerande. Den af mig afscdda t3'pen finnes dock äfven; själf har jag 

 sett fullt typiska björkängar af det iiii afsedda slaget ])ä (lera ställen i trakten af 

 Jönköping. 



* Det torde vara dessa öppna ängar, som närmast afses med ])cnämningan)a 

 ängsbackar, fältbackar o. s. v. 



