9 



i hulvudsak betrakta som en slutformation, har björkängen som 

 nyss nämndt människan att tacka för sin tillvaro. Att dess utveck- 

 ling ej åter inledes i barrskogarnas och lunddäldernas serier beror 

 på den årliga slåttern, som hindrar buskar och träd att annat än 

 i spridda exemplar utvecklas. Ur lunddälder uppkomna björk- 

 ängar förekomma framför allt inom området för de marina älf- 

 sedimenten, nämligen på sluttningarna mot älfvar och åar, äfvensom 

 på de planare partierna på dalbottnarna, där fuktigheten ej är allt- 

 för stor. Äfven ofvanför den s. k. marina gränsen förekommer denna 

 typ, så känner jag den t. ex. från flera ställen i Älfdalen utefter 

 Öster-Dalälfven; likaledes har med säkerhet en stor del af de fuktigare 

 partierna af fäbodvallarnas björkängar uppstått ur lunddälder kring 

 bäckar och källor. Ur granlundar uppkomna björkängar äter före- 

 komma företrädesvis inom högre belägna byar och fäbodställen på 

 moränmark. Att vid en beskrifning af björkängarnas formations- 

 serie skilja på dessa ur olika formationer uppkomna typer vore 

 mycket olämpligt, hvarför jag också här behandlar dem tillsam- 

 mans. 



Alltefter markens olika beskaffenhet kan man urskilja åtminstone 

 två varianter af björkängen. Den ena af dessa förekommer för- 

 nämligast på m. 1. m. sluttande mark, där friare ytor förefinnas 

 mellan träd- och buskgrupperna, = björkbacke. På mera fuk- 

 tig mark uppträder den andra varianten, där ett grundt torflager täc- 

 ker själfva jordgrunden. Den påträflas på nästan plan mark eller 

 utefter bäckar, som rinna genom björkängarna, — fuktig björk- 

 äng. Som en tredje typ kan möjligen uppställas björklunden, 

 som dock står lunddälderna, understundom strandsnåret mycket 

 nära. Här stå träden, till stor del tillhörande snårskiktet, tätare. 

 Högväxta gräs och örter växa och slingra sig i buskarna. Af nå- 

 gon tillfällighet har först buskvegetationen blifvit så tät, att fältskik- 

 ten ej längre afmejas. Stundom kan denna variants uppkomst bero 

 på moränens alltför stora blockrikedom. En indelning af löfäng- 

 / arna med vidt gående parallelism har gjorts af Hesselman (1904, s. 

 338); framför allt gäller detta om björkbacken, som motsvarar Ge- 

 ranium silvaticum-ängen, och den fuktiga björkängen, som motsva- 

 rar Ses/ert a-ängen. 



* Af de mindre yppiga barrskogssamhällena uppstår björkskogen i egentlig me- 

 ning jfr Hult 1885, s. 192\ Här spela risen hufvudrollen i fältskikten. 



