29 



NANDER anser i motsats mot de flesta andra forskare, som disku- 

 terat frågan om fjällväxters förekomst i barrskogsregionen, atl 

 dessa fjällväxter i stor utsträckning äro relikter från ett tidigare 

 mera sammanhängande utbredningsområde under atlantisk och sub- 

 atlantisk tid. Den af mig ofvan lämnade visserligen mycket ofull- 

 ständiga redogörelsen för fjällväxternas förekomst i Dalarnes barr- 

 skogsregion lämnar åtminstone intet stöd för denna åsikt. 



Vi veta sedan lång tid tillbaka, att trädgränserna i våra fjälltrak- 

 ter förr legat afsevärdt högre än nu. p]n sammanställning af vår 

 kännedom härom är nyligen lämnad af Gavelin (1909). Han tror 

 liksom Sernander (1905, s. 8l), att trädgränsen haft detta högre 

 läge ännu under subboreal tid, och beräknar dess nedgång till i 

 genomsnitt troligen c:a 200 m. En mängd lågfjäll, som nu endast 

 med obet3^dliga partier sträcka sig upp i fjällregionen, ha då varit 

 bevuxna med barrskog. Med andra ord, vi böra under subatlan- 

 tisk tid ej blott ha fått en utvidgning af de förut befintliga fjällens 

 alpina region, utan talrika fjäll böra äfven ha nybildats. Vid detta 

 förhållande har man fäst mycket liten uppmärksamhet (jfr dock 

 Hansen 1904, s. 146; Andersson 1906, s. 65), oaktadt så torde 

 ha varit fallet utefter hela den skandinaviska fjällsträckningen (jfr 

 särskildt kartorna hos Borg 1904 och Gavelin 1909). Afven i 

 Dalarne har med säkerhet en nybildning af fjäll ägt rum på detta 

 sätt. Så vill jag särskildt påpeka, att med all sannolikhet de flesta 

 af de fjäll, som nu finnas i Lima och Transtrand söder om Gör- 

 älfven, varit skogbevuxna under subboreal tid. I all mig tillgäng- 

 lig botanisk eller geologisk litteratur uppges fjällen inom Öfre Da- 

 larne vara inskränkta till Idre, Särna och Transtrands socknar.' 

 Detta är dock oriktigt. Under mina resor har jag nämligen inom 

 Älfdalen och Våmhus (Mora utskogar) påträffat berg, hvilkas top- 

 par äro bevuxna med en typisk fjällhed. Jag har blott besökt Lång- 

 sjöblecket i Älfdalen och Andjusvarden i Våmhus, men från dessas 

 toppar kunde jag se, att nästan alla högre berg inom norra Älfda- 

 len höjde sig öfver trädgränsen delvis med stora områden, och att 

 c:a en mil söder om Andjusvarden låg ytterligare ett fjäll Bösjövar- 

 den. Detta, som når en höjd af 691 m. ö. h., torde vara det syd- 



^ Gavelin upptager ej det enda fyndet af fossil tall ofvan den nuvarande träd- 

 gränsen, som är gjordt inom Dalarne, nämligen på Långfjället i Idre jfr Andersson 

 1903, s. 64). 



" Arosenius (1862, II, h. 3, s. l.ö) uppger visserligen, att Andjusvardeus och Bö- 

 sjövardens toppar äro kala, men skiljer dem för öfrigt ej från de andra bergen. 



