43 



i^etation, som finnes på de ännu ej fullständigt bundna dynerna, 

 och Po////j/rt-lormationen, som karaktäriserar de ungerska stäpper- 

 nas svarta jord (Kerner 1863, s. 95 o. följ.)- Denna ungerska 

 .S7//)rt-formation är en fullkomlig fysiognomisk motsvarighet till den 

 ofvan (s. 39) skildrade Carex «/-<:/?ar/a-formationen vid Snogeholms- 

 sjön i Skåne. Utom Gijpsopliila nämner Kerner (1863, s. 292 o. 

 293) följande m. 1. m. karaktäristiska växter från S//pa-formationen, 

 hvilka älven finnas i Sverige: Artemisia campestris, Gnaphaliiim liiteo- 

 (ilhiim, Helianthemnm prociimhens, Helichrysiim arenariiim, Linosyrifi 

 Diilgnris, Medicago minima, Poa bnlbosa, Puhatilla pratensis, Silene 

 inscosa, Stipa pennata och Vcronica spicata. — Stora sträckor af den 

 ungerska pustan är bevuxen med en dvärgskog af Popiilns nigra. I 

 en sådan skog anmärkte Gr.ebner (1901, s. 278) bl. a. Artemisia 

 campcstris, Gypsophila fastigiata, Helichrysiim arenariiim, Juniperus 

 commiinis och Solidago virgaurea. 



Äfven nordöstra Tyskland måste anses tillhöra Gypsophilas egent- 

 liga utbredningsområde, då den här är ganska allmän. Enligt Gr.eb- 

 \ER (1901, s. 45) förekommer Gypsophila strödd i östra delen af 

 de nordtyska hedarna och når inom detta område sin västgräns i 

 Brandenburg och Pommern. Endast på ett ställe når den Öster- 

 sjöns kust (Usedom-Wollin). Inom hedområdets östra delar är 

 Gypsophila ganska vanlig i tallskogar och Ca//«na-hedar, i bägge 

 associationerna företrädesvis på torra, sandiga och mindre gräsbe- 

 vuxna ställen, på vägkanter samt på öppa sandfält etc. (Gr.ebner 

 1901, s. 154, 231 o. 258). Af Gr.^bners skildringar synes det framgå, 

 att Gypsophila förekommer såväl i tallhedar som ört- och gräsrika 

 tallskogar (bägge slagen kallas af Gr.ebner »Kieferheide»). I Väst- 

 preussen är den enligt Scholz (1905, s. 240) nästan uteslutande 

 bunden vid tallskogarna. Af både Gr^bner och Scholz uppräknas 

 talrika arter, som äro gemensamma för ståndorterna i nordöstra 

 Tyskland och de svenska fastlandsförekomsterna. I det tyska om- 

 rådet nästan ständigt återkommande äro bl. a. Calamagrostis epigeios 

 och Carex ericetorum (jfr tallhedarna vid Mora). Särskildt stor är 

 likheten med de skånska Gy/)Sop/»7«-ståndorterna. Antalet af stäpp- 

 växter i de nordosttyska hedformationerna är synnerligen stort. 



Som ofvan nämnts, finnes Gypsophila äfven på några spridda 

 ställen i västra Tyskland (jfr t. ex. Schulz 1909, s. 56). Inom det 

 hercyniska fioraområdet finnes Gypsophila enligt Dride (1902, s. 

 363) på gipshöjderna utefter det thiiringska triasbäckenets norra 

 kant. Den synes här växa uteslutande på gips och växer på de 



