44 



stora ödsliga gipsytorna (Dride 1902, s. 378). Det hercyniska flora- 

 området är, oaktadt det ligger långt utanför det klimatiska stäpp- 

 området, bekant för sin stora rikedom på stäppväxter (»pontiska» arter). 

 Flera af dessa äro karaktäristiska för de svenska alfvarområdena. 

 — Den västligaste punkt i Europa, där Gypsoplula fastigiatu före- 

 kommer, torde vara sandfälten vid Mainz. Denna fyndort ligger 

 enligt Jännicke (1889, s. 93^ långt aflägsen från den närmaste. 

 Gypsophila förekommer här företrädesvis i tallskog, af livad slag 

 denna är framgår ej. Här växa ovanligt talrika sydosteuropeiska 

 arter till stor del långt utanför sitt egentliga utbredningsområde. 

 Särskildt vill jag nämna Helichrysum arenariiim och Viola arenaria, 

 som växa äfven på de närmare beskrifna svenska fyndorterna. Af 

 särskildt intresse är, att terrängen har karaktären af ett dynland- 

 skap (J.\NNiCKE 1889, s. 94). 



Af det ofvanstäende framgår, huru likartadt Gypsophilas före- 

 komstsätt är inom hela dess utbredningsområde: i sandiga tallsko- 

 gar och på sandfält samt på klippor. Vegetationen på fj^ndorterna 

 i Fennoscandia är ytterst nära besläktad med densamma på stånd- 

 orterna inom de centrala delarna af dess utbredningsområde. Detta 

 gäller i fråga om såväl vegetationens allmänna fysiognomi, som art- 

 beståndens sammansättning. 



Gypsophila fastiyiata betraktas allmänt som en släppväxt, som 

 har sitt egentliga hem inom sydöstra Europas stäppomräden. Här- 

 ifrån utbreda sig talrika för stäppen karaktäristiska arter till Öster- 

 sjöländerna. Äfven i F^ennoscandia förekomma åtskilliga. De ha 

 sin hufvudutbredning på Öland och Gotland, men ganska många 

 förekomma äfven på Sveriges fastland och i Finland. Endast en 

 af dessa växter, som i allmänhet karaktäriseras som stäppväxter, 

 finnes inom den norrländska barrskogsregionen, nämligen just Gyp- 

 sophila. 



Dessa »pontiska» växter anses oftast vara relikter på de platser 

 i Centraleuropa, där de förekomma utanför sitt egentliga utbred- 

 ningsområde. Men från hvilken tid äro de alt anse som relikter? 



' Litteraturen pa detta område är syiinerlifjen omfattande. Det är ej min afsikt 

 att inlåta mig pä någon mera ingående diskussion af de olika åsikter, som gjort sig 

 gällande om de mellaneuropeiska stäi)pvä.\tenias invandringshistoria. Jag vill en- 

 dast omnämna några uttalanden, där Gypsophila direkt omnämncs. 



