45 



Drude synes (i likhet med mån«a andra) anse, att stäppväxterna, 

 som under den sista mecklenburgiska istiden skulle ha lefvat på de 

 sydryska och ungerska stäpperna samt kanske äfven något längre 

 åt väster, omedelbart efter isens afsmältning invandrat på Mellan- 

 europas och delvis äfven Västeuropas lössartade bildningar, där de 

 ännu i stor utsträckning kvarlefva. Drude (1902, s. 517) anser 

 nämligen bl. a. Gypsophila fastigiata i Harz vara en glacial relikt. 

 — JÄNNiCKES (1889, s. 113) åsikt, att bl. a. Gijpsophila kvarlefvat 

 vid Mainz under den sista istiden, är väl knappast sannolik. — I all- 

 mänhet torde dessa växter anses vara relikter från någon del af 

 den postglaciala liden, hvars klimat för dem varit gynnsammare än 

 nutidens (jfr särskildt Serxander 1908). 



Man har dock äfven sökt utröna, om ej dessa arters nutida ut- 

 bredning kan förklaras, utan att man behöfver betrakta dem som 

 relikter. Så t. ex. har Höck (1898) sökt uppvisa, att vissa arter i 

 norra Tyskland äro inskränkta till de områden, som utmärkas af 

 en ovanligt liten årsnederbörd. Dessa växter karaktäriseras af Höck 

 som följeslagare till tallen. Han uppräknar följande svenska arter: 

 Ajiiga genevensis, Anthericum ramosum, Astragaliis arenariiis, Carex 

 ericetorum, Diantlius arenarius, Fragaria viridis, Gypsophila fastigiata, 

 Helianthemum chanuecistiis, Helichrysiim arenariiim, Peucedanum 

 oreoseliniim, Polygala comosiim, Sitene niitans, Thalidrum minus och 

 Trifolinm w.ontamim. Flera af dessa återfinnas på de svenska fast- 

 landsförekomsterna för Gypsophila. Höck medgifver dock, att fynd- 

 orter finnas, där växter af denna kategori måste betraktas som re- 

 likter. När och huru stäppväxterna invandrat, uttalar sig Höck ej 

 om. Preuss (1909), som nyligen studerat de »pontiska» associa- 

 tionerna i Ost- och Västpreussen, kommer till det resultat, att de 

 här förekommande stäppväxterna invandrat på skilda vägar och 

 under skilda tider. Af särskildt intresse är, att ännu i denna dag 

 typiska stäppväxter invandra och intränga i de äldre formationerna. 

 När stäppväxter förekomma i tallskogar, äro de enligt Preuss (1909, 

 s. 340) ofta, kanske oftast att betrakta som relikter från en tidpunkt, 

 då marken ej var skogbeväxt. Preuss uppger också, att flera ar- 

 ter, när de uppträda i skogsbestånd, mestadels växa på ställen, där 

 bottenvegetationen uppbrutits (jfr förhållandena i Moral). 



I Sverige ha dessa stäppväxter upprepade gånger varit föremål 

 för växtgeografernas uppmärksamhet, senast ha flera af dem när- 

 mare studerats af Sernander (1908). Åtminstone de mest utpräg- 

 lade betraktas i allmänhet som relikter från ett mera kontinentalt 



