49 



dä myckel nära till hands att antaga, att (iijpsophila pä alla dessa 

 ställen är relikt från en tid, dä vegetationen var mindre sluten, och 

 större öppna sandfält förekommo. Huruvida dessa nu afsedda flyg- 

 sandsdyner äro af subboreal ålder, hvarom Sernandkr (1908, s. 392) 

 uttalat en förmodan, är för närvarande ej möjligt att afgöra. 



Till sist vill jag påpeka, att Gt/psop/HVa-fyndorterna i Fennoscandia 

 stundom uppträda sä att säga i svärmar. I Skåne, Dalarne, Sata- 

 kunta och Kuusamo ha vi flera närbelägna lokaler, som dock ligga 

 synnerligen långt aflägsna från de andra. Huruvida detta betyder, 

 att Gijpsophila för närvarande oberoende af människans åtgöranden 

 är stadd i spridning, är svårt att afgöra. Om så vore fallet, skulle 

 detta tyda på, att nutiden vore torrare än den senast gångna sub- 

 atlantiska tiden, hvilket Sernander (1908, s. 409) anser. Äfven 

 ScHiLz (1909, t. ex. s. 66 o. följ.) har på grund af bl. a. just Gijp- 

 sophila fastigiatas förekomstsätt i trakten söder om Harz dragit lik- 

 nande slutsatser. Men detta uppträdande i svärmar kan också bero 

 därpå, att Gypsophila spridts från någon aflägsen plats till en trakt, 

 där den funnit för sig gynnsamma edafiska förhållanden. Har 

 denna spridning skett under en tid, då klimatet varit särskildt 

 gynnsamt för dess invandring, är dess uppträdande i svärmar ännu 

 naturligare. Mig synes det troligt, att äfven om Gypsophilas in- 

 vandring är att förlägga till en tid med kontinentalt klimat, man 

 måste räkna med ganska långväga spridningar, då man ej gärna 

 kan tänka sig, att åtminstone Moratrakten, Kuusamo och Kola- 

 halföns södra delar ens under postglacialtidens mest kontinentala 

 skede haft ett klimat jämförligt med det nutida, t. ex. i Ost- och 

 Västpreussen. — För öfrigt vill jag påpeka, att flera skandinaviska 

 växter uppträda i dylika svärmar. Så t. ex. känna vi åtskilliga 

 fyndorter för Puhatilla paténs inom ett begränsadt område i Ånger- 

 manland, för Arabis petnea i Ångermanlands kusttrakter. Full- 

 ständigt analog är äfven förekomsten af Lonicera coerulea i Sverige 

 (jfr ofvan s. 17). De närmaste fyndorterna för dessa arter äro 

 mycket långt aflägsna. I de mellanliggande områdena saknas de 

 totalt, äfven på ståndorter, som för dem äro minst lika gynnsamma 

 som de, där de finnas. Dessa bägge omständigheter i förening 

 tvinga oss enligt min mening att antaga, att dessa arter på ett eller 

 annat sätt från en långt aflägsen punkt inkommit på någon af de 

 nuvarande ståndorterna, där de funnit gynnsamma edafiska för- 

 hållanden, och sedan från denna punkt spridt sig vidare till andra 

 liknande ståndorter inom samma trakt. Detta antagande synes mig 



Svensk Botanisk Tidskrift 1910. 4 



