67 



också sökt visa, att de sjöar under L. G., h vilka visa en sådan 

 igenväxningstyp, som den iörC. nu beskrifvit IVån Hederviken, måst 

 under den subboreala tiden med dess torra och varma klimat, hvilket 

 medförde långa och intensiva lågvattensperioder för sjöarna, ha 

 undergått denna tvära öfvergång från mer eller mindre öppet, gytlje- 

 afsättande välten till sumpig skog. 



I den sålunda isolerade insjön, på hvars stränder bland annat 

 växte ek, lönn, tall och gran, började genast en kraflii^ gyttjebild- 

 ning, lokalt ekvivalerad af lera. 



Då gyttjan utfyllt bäckenet till en viss höjd, rjckte, tack vare 

 de hydrografiska förhållanden, hvilka som nämndt framkallades af 

 den subboreala tidens varma och torra vegetationsperioder, en sum- 

 pig älskog direkt ut på dess yta. I de grundare partierna (jfr t. ex. 

 profil 2) tyckes denna uttorkning ha ägt rum, innan gyttjeafsätt- 

 ningen hunnit så långt i höjden, som fallet blef i de djupare (jfr 

 t. ex. profil 4). Den subboreala Hederviken var alltså både före 

 och under skogsperioden sommartiden en liten afloppslös göl. Vår- 

 och höstfloderna måste under skogstiden gå långt upp i strandsko- 

 garna för att kunna öfverskrida passpunkten. 



Med den subatlantiska liden inträdde ett kraftigt omslag i de 

 klimatiska och därmed i de hydrografiska förhållandena. Hedervi- 

 ken blef en sjö, hvars medelvattenstånd stod åtminstone 145 cm. 

 ofvan de subboreala skogarnas nedersta raster; och under vikinga- 

 samt medeltiden framgick här en skeppsled från Garnsviken af Ös- 

 tersjön. — Sista skedet af sjöns utvecklingshistoria inleddes med 

 sänkningarna under förra århundradet, hvilka topografiskt sedt 

 återförde hydrografien till nästan subboreala förhållanden. 



Om den tolkning af Hedervikens utveckling, jag nu gifvit, är rik- 

 tig, följa häraf en del konsekvenser i uppfattningen af andra mos- 

 sars byggnad och af hela vår vegetations historia. 



Jag har alltid i motsats till det tvära aibrott, som den postgla- 

 ciala klimatförsämringen sätter mellan de subboreala och subatlan- 

 tiska bildningarna, framhållit, hur svårt det är att i torfmossar- 

 nas lakustrina lagerserie sätta gränsen mellan de atlantiska och 

 subboreala afsättningarna. Båda de resp. perioderna utmärkte sig 

 för milda vegetationsperioder, och öfvergängen mellan den förras 

 fuktiga och den senares torra klimat synes ha varit ganska jämn. 

 L. VON Post (1909 p. 283 — 284) påpekar, som nyss antyddes, att i 



