68 



Närkesslätlens tortinossar »en bestämd olikhet förefunnes mellan 

 igenväxningsförloppet i de profiler, hvilkas öfvergång från sjö- till 

 kärrstadium infallit under tiden mellan 25 och c:a 85 % af IJto- 

 r/nrt-höjningen, samt dem, där igenväxningen ägt rum före och ef- 

 ter denna tid. I förra fallet följde en redan vid basen stubbförande 

 kärrtorfserie omedelbart på sjöatlagringarna, hvilkas öfversta led 

 aldrig utgjordes af ett sammanhängande Phragniites- eller annat sjö- 

 torflager. I stället beslode detta af strand-kärrtorf», d. v. s. ett 

 oredigt komplex af smärre linser af Phragmiles-, Carex cfr. strida-, 

 och Sphogniim ciispidatiim-\or( i en mellanmassa af mer eller mindre 

 gytljeblandad svämtorf. Den motsatta igenväxningstypen karakte- 

 riserades genom förekomsten af en mäktig sjötorfbädd mellan gytt- 

 jan och en likaledes vanligen rätt mäktig, nedtill stubbfri kärrtorfs- 

 serie. Föredraganden påpekade, att den förra igenväxningstypen 

 tycktes karakterisera torfmarker, hvilka under stubblagertiden öfver- 

 gått från sjö- till kärrstadium, och ville älven häri se ett bevis för 

 denna tids torra klimat. Det vore nämligen nödvändigt att till för- 

 klaring på den hastiga igenväxningen, om hvilken profilerna i dessa 

 fall vittnade, antaga långa och intensiva lågvattensperioder, under 

 hvilka kärrväxter kunnat spridas långt nedom högvattenslinjen has- 

 tigare och i större mängder, än då sjöarnas vattenstånd endast kor- 

 tare tider legat under medel vattensni vän . Detta von Posts åskåd- 

 ningssätt är synnerligen tilltalande, och då jag genomser mina pro- 

 filer, finner jag dessa i stort sedt stämma med detsamma. Men 

 alla mossar, som visa denna reduktion i lagerföljden mellan gytt- 

 jan och skogsbottnen, behöfva ej under subboreal tid ha isolerats 

 från Litorinahatvet. I ett bäcken af ett visst djup åtgår alltid en 

 viss minimitid för att gytljeafsättningen skall nå den kritiska nivå, 

 vid hvilken den subborcala tidens xeroterma klimat skall kunna 

 införa ett skogssamhälle. Därför kan mycket väl en mosse, som 

 utvisar denna Inära eller subboreala igenväxningsly|), om jag så för 

 korthetens skull får kalla den, vara underbäddad af atlantiska gytt- 

 jor. Men om det visar sig, att den subboreala igenväxningstypen i 

 ett något större antal mossar, än hvad härvidlag stått till von Posts 

 förfogande, återfinnes redan från 25 % af Litorinahöjningen, tyder 

 delta på, att den atlantiska perioden ej kan ha uppliigil så stor del 

 af denna höjning, som 1. ex. jag antager. Och redan nu kan man 

 genom von Posis undersökningar öfver relationen mellan de sub- 

 boreala stubblagren och -(jran-nivån» — jag skulle hellre vilja kalla 

 den (nedre) gran-gränsen — som han i Närke visat vara ungefär 



