70 



Lagertöljdeii i den första förekomsten, norra Mo-kärrel, är c:a 50 

 m. från västra kanten : 



a. 45 cm. väl förmultnad nu uppodlad Känmijlla. 



b. 35 cm. altorf med stubbar, alTall och kottar af Alniis ijluti- 

 nosa, björkstammar, en ekstubbe samt ett frö af Iris Pseiidacoriis. 



c. 50 cm. gul gyttja med bl. a. Eqiiisctuin linwsum (slidor), Nii- 

 phar luteiim (frön), Xyinphcea alba (frön), Phragmites communis (så- 

 väl orlotropa som plagiotropa skottdelar), Potamogeton spp. (frukt- 

 stenar), Salix caprica och cineren (massor af blad), Tilia parvifotid 

 (frukter), Trapa notans v. coronata (frukter). Med ett par cm. öf- 

 vergångszon kommer lager 



fl. Litorinalera med MijiiluH cdulis. 



I den andra förekomsten, Ekebymossen strax S om Sundsbron, där 

 denna begränsar den gamla Lillsjöns strand, låg öfverst en starkt 

 multnad hvitmoas-torf, delvis kärrtorfs-nrlnd och härunder ett mäk- 

 tigt stnbblager af tall och al. Under alstubbarna kom en några 

 cm. mäktig sjötorf och så gyttja, något sand- och grusblandad ge- 

 nom utsvämningar från den närbelägna rullstensåsen. I gyttjan an- 

 träflades bl. a. raster af Equisetum limosnm, Iris, Phragmites, Nu- 

 phar liitenm, Nymphwa alba och Trapa natans v. coronata. 



Af de sydfinska Tra/ja-mossarne kunna vi fästa oss vid Anta 

 mosse och Stormossen, där Gunnar Andersson först funnit YVapa. — 

 I Anta mosse ligger efter min undersökning (aug. 1899) den 0,6—1 

 m. mäktiga subboreala skogsbottnen, som hufvudsakligen är bildad 

 af al, antingen direkt j)å gyttja, hvars öfversla 10 cm. vanligen 

 äro genomdragna af Phragmites och Equisetum, eller skild från den- 

 samma genom 10 cm. Care.i-torf med Rhamnus Erangula. — Till 

 min skildring af Stormossen, 1899 p. 589, kan läggas, att jag jämte 

 profilerna, där Phragmites- och E(iuisetum-iorl' mellanbäddade skogs- 

 bottnen och Trapa-gyilyAu, äfven upptog tvenne, där alstubbarna 

 stodo direkt på den här föga mäktiga af Eqiiiselun) och Pliragmites 

 mer eller mindre genomdragna gyttjan. 



Stubbängen i samma landsdel visar ej (Skrnanoi^r 1899, [>. 

 589 — 590) den subboreala igenväxningslyp, som man skulle väntat 

 på grund af dess ringa höjd öfver hafvet (c:a 20 m. enligt Gunnar 

 Andersson 1898) och af alt granen är vanlig i dess YVajoa-gyttja. 

 Men efter analogien med den på samma höjd öfver hafvet belägna 

 Stormossen kunna vi tryggt sälla öfre delen af 7Va/)a-gyltjan till 

 subboreal. 



Jag håller äfven på växtgeograliska grunder lör troligt alt alla de 



