75 



En af anledningarna till mina växtpaleontologiska undersökningar 

 öfver jordarterna rundt Hederviken var, att jag ville linna Najas 

 flexilis fossil, för att härigenom få någon klarhet i dess äldre histo- 

 ria på platsen. Detta missh^-kades emellertid. 



Då E. VON GoES år 1849 för Elias Friks uppvisade några ex- 

 emplar af en liten vattenväxt, som han under den gångna somma- 

 ren anträffat i Hederviken, kunde denne meddela honom, att han 

 hittat Najas flexilis (Willd.) och därmed en af Europas sällsyntaste 

 fanerogamer. Najas flexilis var nämligen då endast — utom i N. 

 Amerika — känd från tvenne närbelägna sjöar i Pommern och 

 Brandenburg. 



En rad af senare fynd har gett oss en mera sammanhängande 

 utbredningsbild. Det har nämligen visat sig, att en ej ringa del af 

 dess förekomster koncentrerar sig mot väster, sålunda mot själfva 

 hufvudcentrum, N. Amerika, där den växer allmänt öfver större 

 delen af Förenta staterna, Kanada, Mexico och Kalifornien. Så 

 har den anmärkts på ett ganska stort antal lokaler i Irland och 

 Skottland, till hvilka två på Jäderen i sydvästra Norge sluta sig. För 

 öfrigt ha vi mera enstaka fyndorter i Sverige, Tyskland, östra Fin- 

 land (Tavastia australis, Vesijärvi och Karelia onegensis, Saoneshje. 

 H. Lindberg p. 3) och Ryssland. — I Sverige är den som bekant 

 utom i Hederviken funnen endast^ i Ringsjön (Hj. Nilsson 1881) 

 under en afvikande form: f. microcarpa Hj. Nilsson. 



Hufvudsakhgen genom Gunnar Andersson (1896 a, b och c, 1898), 

 känna vi nu en rad fossila förekomster från Fennoscandia. — 

 De två finska ligga på Isthmus Karelicus' sålunda liksom de recenta 

 i östra delen af landet. — I Norge, där den är funnen fossil på i^ 

 ställen, alla på Lister och Jäderen, äro dessa också samlade kring 

 de recenta. Om de 5 första säger Holmroe 1903 p. 152: >De norske 

 förekomster paa Lister og Jajderen synes at va^re adskillig yngre 

 end de svenske. I Skeievandet er den först gaaet tilgrunde, den 

 gäng det salte vand under den postglaciale snenkning tra?ngte ind i 

 det ferskvandsbtekken, hvari den levede.» Det sista fyndet i en 

 gyttja från Hvilandsvandet tillsammans med en benpil från dös- 

 tiden, gjordt af A. W. Brogger och Holmboe, tillhör sålunda ett 

 framskridet skede af Litorinatiden. — De 2 svenska fossilfynden 

 äro gjorda långt ifrån såväl Hederviken som Ringsjön. De ligga 

 nämligen i trakten af Kalmar (N. O. Holst 1899) och visa enligt 



'■ Neumans uppgift p. 790 hufvudarteu fordom i Mälaren» beror väl på någon 

 geografisk lapsus. 



