96 



funnit rätt typisk. Under min vandring i granskogen trälTar jag 

 en liten glänta, där marken är betäckt med tjock, fuktig mossa, 

 vanligen Hypniim crista casirensis och Schreberi samt Hylocomiiiiii 

 splendens. På stället eller i närheten finner jag ofta Goodyera 

 repens, Corallorrhiza och Cystopteris montana. Träffar jag i den 

 fuktiga skogen en dylik lokal, vet jag, hvar jag skall söka Epipo- 

 giiim, och ofta spejar ögat icke förgäfves.» 



Ehuru Epipogiiim företrädesvis är bunden vid boken och granen, 

 är dock detta icke, som redan nämnts, nödvändigtvis förhållandet, 

 utan kan den äfven anträffas i andra skogssamhällen. Granen och 

 boken ha som bekant bägge, hvar och en från sitt håll, invandrat 

 till Sverige under en relativt sen epok af postglacial tid, men 

 Epipogium behöfver därför icke först i sällskap med dessa ha 

 inkommit i vårt land. Troligare är det, att den hos oss är af 

 betydligt äldre datum, om man betänker växtens ringa spridnings- 

 förmåga (därom skall längre fram utförligare talas) och dess stora 

 utbredning öfver hela Sveriges längd. Hvad invandringsvägen be- 

 träffar, är det troligt, att växten kommit till vårt land söderifrån 

 öfver Danmark; den saknas nämligen (Häyrén 7) i hela norra och 

 mellersta Finland. Detta, att den endast i Finland är anträffad i 

 södra delen af landet men där ej så sällsynt, tyder på, att den här 

 icke uppnått sin nordgräns och därför är att anse såsom senare 

 invandrad till Finland än till Sverige. Den möjligheten skulle då 

 vara utesluten, att växten öfver Kvarken inkommit till Sverige från 

 Finland, hvilket man annars kunnat vara böjd att antaga. Af 

 medföljande kartskiss framgår det nämligen, att Epipogium har sin 

 ojämförligt största utbredning inom Sverige i södra delen af Norr- 

 land, och att den särskildt i Jämtland ingalunda synes vara så 

 sällsynt. Som ju emellertid allt talar emot, att växten kommit oss 

 till godo från Finland (äfven Norge, där Epipogium endast förekom- 

 mer mycket sparsamt i södra delarna, kan härvid icke komma i 

 fråga), kan den stora utbredningen i södra Norrland ej bero därpå, 

 att den hit först inkommit i Sverige, utan måste den förklaras 

 därmed, att betingelserna för växtens trefnad här i hög grad äro 

 till finnandes. Och granlundarna, som ju utgöra en så karakteristisk 

 skogsformation för just dessa delar af vårt land, synas verkligen 

 vara ägnade att erbjuda Epijxiginm allt, hvad den fordrar af 

 lifvet. 



(Jm Hävrkns upj)fattiiiiig, att Kj)ip jyiiini i I-inland är lelikt, se sid. lOli. 



