97 



Epipogium är en växt med ganska skiftande yttre. Hittills har 

 den dock, så vidt jag vet, undgått att sönderstyckas i underarter, 

 varieteter eller former. Ytterlighetsformerna kunna emellertid förete 

 en rätt olika anblick, å ena sidan stora, robusta individ hållna 

 i rödaktig färgton med rödanlupen stjälk och de stora blom- 

 morna på gulhvit botten mer eller mindre tecknade med rödt, å 

 andra sidan spensliga former med stjälk och blommor, som äro 

 nästan rent hvita till gulaktiga med endast sporren mera starkt röd- 

 färgad. Blommorna växla i storlek rätt mycket, likaså till antalet 

 på hvarje individ. Detta varierar mellan 1 till 6, det senare antalet 

 har jag dock icke funnit på exemplar från mina lokaler (redan 5 

 blommor äro här mycket sällsynta); på sydligare orter synes det däremot 

 ej vara så ovanligt (F^riks 4 och Schiotz lö). Slutligen kan stjäl- 

 ken till sin form uppvisa olikheter; ofta är den vid basen på en 

 sträcka af ett internods längd mer eller mindre ansvälld; de flesta 

 af mina individ från Ragunda visade dock icke denna utbildning. 

 De båda planscherna till denna uppsats ge en föreställning om 

 dessa bägge typer, tafl. 3 af den gröfre, mörkare, mera storblom- 

 miga, tafl. 4 af den spensligare, ljusare, vid basen ej ansvällda 

 formen. 



Irmisch har (8 s. 54) anmärkt, att, enär de olika typerna äro för- 

 bundna med hvarandra genom öfvergångar, ej gärna olika former 

 kunna uppställas. Till samma resultat har jag kommit genom 

 granskningar i naturen, gjorda på flera hundra individ, och jag har 

 funnit, att talrika kombinationer kunna uppträda af de olika ka- 

 raktärerna. Att uppfatta de olika typerna såsom betingade af olik- 

 heter i ståndortens beskaffenhet låter sig ej gärna göra; på samma 

 lokal finner man individ med de mest olika utseenden. 



Elias Fries har (4) framställt den meningen, alt den Epipogium, 

 som växer i bokskogen skulle afvika från den i granskogen. 

 Denna senare, säger han, är mycket spädare och mindre ansvälld 

 vid basen och af ljusare färgton än den förra. Att särskilja dessa 

 två ytterlighetstyper inom området för växtens variation såsom olika 

 växtgeografiska former kan dock icke, enligt min erfarenhet, genom- 

 föras. Fries har grundat sin åsikt härvidlag på ett helt naturligt 

 ännu ganska ringa material och har därför kommit att draga en 

 förhastad slutsats. Såsom jag redan nämnt, ha bägge dessa typer 

 varit företrädda på mina lokaler — och detta såväl i Jämtland 

 som i Norrbotten — den senare visserligen talrikare än den förra. 

 Fries' sydligare form; granskning af herbariematerial från olika 



