98 



håll af Sverige har gitvit samma resultat. Och Iråii Skånes bok- 

 skogar, liksom från Tyskland föreligger å andra sidan äfven den 

 spädare, ljusare och vid basen ej ansvällda formen. 



En om man så får säga stor nyckfullhet i uppträdandet är en 

 egendomlighet för Epipogiiim, som man ofta ser anförd. Reichen- 

 BACH (12) känner till detta förhållande och uppgifver, att ofta flera 

 år förgå, utan att växten förmår sig att gå i blom, tills den ett tu 

 tre ett år uppenbarar sig såsom en oväntad syn på en plats, där 

 man de närmast föregående åren ej observerat den. Kerner (9) 

 skrifver, »att man ett år, då växten icke blommar, kan gå öfver 

 densamma sommartiden utan att ana, att mossan och myllan döljer 

 den underbara växten». Från Sverige äro flera fall kända, då man 

 ett år förgäfves sökt Epipogium på samma plats, där den förut 

 iakttagits, för att den i många fall ett annat år åter skall visa sig. 

 Så har på den klassiska lokalen i Femsjö socken i Småland väx- 

 ten, sedan den första gången anträfiats 1816, ej återfunnits, och 

 detsamma är förhållandet med fyndet på Brämön 1885 (L. M. 

 Xeuman: Bot. Not. 87). Sedan den första gången påträffats i Ra- 

 gunda 1869 och likaså i Nora i Ångermanland, eftersöktes den 

 (enl. uppgift af resp. direktör E. Frisendahl och kand. F. Jons- 

 son) på samma platser förgäfves under därpå följande år. Till 

 sist kan nämnas, att, af en uppgift att döma på en växtetikett i 

 Uppsala botaniska museums herbarium, E. Holmberg på en lokal 

 i Stugu s:n, Jämtland, iakttog Epipogium 1854 och 1860, men 

 däremot ej under de mellanliggande åren. 



Man har allmänt ansett, att denna oregelbundenhet i uppträdan- 

 det stode i sammanhang med det stora inflytande, yttre väderleks- 

 förhållanden utöfvade pä växten, och redan E. Fries (3) kallar Epipo- 

 gium en »planta meteorica», d. v. s. en sådan växt, hvilkens utveck- 

 ling vore beroende af luftens beskaflenhet, dess fuktighet och värme, 

 en egenskap, som den delade med många svampar. Ehuru, som 

 längre fram utföiligt skall utredas, l'^pipogimn nog ingalunda är 

 okänslig för olika atmosfäriska förhållanden, utan fastmer visar i 

 sitt upj)trädande tydliga utslag, när ändringar i desamma något år 

 inträfla i gynnsam riktning mot det normala, så torde dock icke 

 det ofvannämnda försvinnandet från en lokal under ett år (detta 

 är naturligtvis endast skenbart, i jorden lefver växten kvar under de 

 år, den icke blommar) förklaras med lillhjälp af meteorologiska fakta. 

 Så ogynnsamma väderleksförhållanden kunna väl icke så ofta vara 

 rådande, att en växt som Epij)ogiiim, Inilken af dess stora geogra- 



