99 



fiska utbredning att döma, tål vid ett och annat frän klimatets sida, 

 behöiVer ligga i dvala. Förklaringen är nog en annan och följande. 

 Växtens vegetativa förökning — den enda förökning som har bety- 

 delse för dess fortvaro på en ståndort — sker (se härom Iumisch 8 

 och ScHACHT 14) dels därigenom, att grenspetsar på den, som be- 

 kant, köttiga, korallikt förgrenade rotstocken isoleras från moder- 

 växten och fortsätta sin utveckling till nya individ, dels på så sätt, 

 att långa smala utlöpare bildas från terminalknopj)ar på rhizomets 

 hufvud- och biaxlar.' Dessa senare bilda i bladvecken små knop- 

 par, som genom utlöparnas bortdöende vid vegetationsperiodens 

 slut frigöras och gifva upphof till nya individ. De nybildade indi- 

 viden måste emellertid undergå ett mångårigt förstärkningsstadium, 

 innan de nå sin fulla utveckling och komma till blomning. Hvad 

 individbildningen genom isolering af grenspetsar från rhizomet be- 

 träffar, måste äfven de så uppkomna individen genomlefva en vegetativ 

 förstärkningsperiod, enär nämligen, såsom Irmisch (s. 55) iakttagit, 

 en blomning tyckes så uttömma växtens krafter, att, efter dennas 

 slut på hösten, icke blott de ofvanjordiska utan äfven största delen 

 af de underjordiska stamdelarna bortdö, endast kvarlämnande de 

 yttersta spetsarna, som äro bestämda att utvecklas vidare till nj^a indi- 

 vid. På lokaler därför, där Epipogium uppträder endast mycket spar- 

 samt i ett fåtal individ — och så har alltid varit fallet på de stäl- 

 len, där man iakttagit en skenbar frånvaro af växten ett eller flera 

 år — måste detta ekologiska förhållande hos de öfvervintrande 

 delarna gifva upphof till en periodicitet, som har till resultat, att 

 vissa år Epipogium ej står att finna på platser, där man förr funnit 

 och senare något år återfinner den. På lokaler, där däremot växten 

 förekommer i ett större antal, behöfver denna periodicitet i det enskilda 

 individets uppträdande icke spela någon roll för växtens uppträdande i 

 dess helhet, och på sådana ställen träffas den nog också år efter år, 

 hvilka skiftningar än väderleken månde undergå. Så anträffades 

 den, som af förut lämnade uppgifter närmare framgår, på 1850- 

 talet år efter år vid Oppmannasjön i Skåne, vidare vid Frösåker 

 i Västmanland från 1842 till 48, och vid Östersund har den under 

 de senaste 30 åren nästan regelbundet iakttagits hvarje år. Och 

 slutligen sökte jag den vid Äminne i Norrbotten ej något år för- 

 gäfves, så länge jag bodde i denna trakt. 



Dylika grenspetsar sj-nas på de tvenne individen längst till höger, tafl. 4. 

 En d3lik utlöpare synes på tafl. 8 på andra exemplaret från vänster. 



