100 



Kn liknande ekologisk egendomlighet, som utmärker Epipogiiim, 

 finnes älven hos en del alpina ljungväxter, Phijllodoce, Andromeda 

 hypnoides o. a. (Haglund 5). Dessa blomma nämligen endast vissa 

 år, skilda af intervaller med hufvudsakligen vegetativt lif. Hos dem 

 är emellertid, af ännu något dunkel anledning, periodiciteten ut- 

 sträckt öfver hela bestånd inom ett område, ett fenomen, som icke 

 har sin motsvarighet, af livad som ofvan framgår, hos Epipogiiim. 

 Om något år för Epipoijiiims utveckling särdeles gynnsamma yttre 

 förhållanden inträffa, som påskynda de underjordiska delarnes till- 

 växt, kan detta vegetativa förstärkningsstadium förkortas med ett 

 eller annat år, och följaktligen kommer på samma år ett större 

 antal individ än vanligt till blomning. Det bör påpekas, att Epi- 

 pogiiim i vanliga fall på en lokal brukar anträffas i mycket få 

 individ, ofta t. o. m. enstaka. Såsom exempel kan nämnas, att i 

 Ore s:n i Dalarne och Nora s:n i Ångermanland, endast 1 individ 

 blifvit funnet, och Elias Fries lyckades icke finna mer än 2 exemplar 

 på sin lokal, för öfrigt icke ens samtidigt, utan den 4 och 22 augusti- 

 I Danmark var, enligt Schiotz (15), intill 1886 Epipogiiim obser- 

 verad vid ett 20-tal tillfällen på 6 olika lokaler, men aldrig i ett 

 större antal än 12. Häyrén (?) anför, väl såsom något storartadl, 

 att på ett ställe i södra Finland, Jääskis, ända till 80 exemplar 

 funnits, och detta är nog att anse som ett extraordinärt fall. 



KU par fall, då Epipogiiim i Sverige uppträdt i mer än vanligt 

 stor mängd, anför Elias Fries (4). Ar 1841 anträffade v. Duben 

 den i Sunne s:n i Jämtland, och uppträdde den då därstädes 

 »copiosissima» ; året därpå, 1842, fann Gyllenstjerna den »sat 

 copiose» i Frösåker i Vestmanland. Af den LuHR'ska uppgiften 

 1847 på en etikett till exemplar från Frösåker i Uppsala botaniska 

 museums herbarium: »fortvarar ännu och har jag alla år sett cirka 

 10 exemplar», torde del framgå, att 1842 Epipogiiim i riklig före- 

 komst intog en undantagsställning. 



Ar 1895 påträffades, enligt meddelande af lektor H. W. Arnell, 

 Epipogiiim i mängd i Torps s:n i Medelpad, och fortidet år 1909 

 funno min broder Axel Frisendahl och jag växten i Ragunda i så 

 stort antal, som den kanske aldrig förr någonstädes funnits, i llere 

 hundratals individ öfver stora områden i de skogar, som bekläda 

 sluttningarna af Kullsta-, Vätta- och Hökbergen. Jag är öfvertygad 

 om, att Epipogiiim detta år u[)plrädde på dessa Irakier i osedvan- 

 ligt stort antal, ly i annat fall kan jag ej förslå, all vi här icke 

 förut om aren funnil viixlcn [)å marker, där vi ofta vid tiden för 



