104 



det påståendet, att den långvariga anthesen sammanhänger därmed, 

 alt pollinering och befruktning hos denna växt äro så sällsynta i 

 naturen. Rohrbach (13) omnämner, att han endast 2 gånger er- 

 tappat insekter — Bombus lucorum — med att hesöka Epipogium, 

 och af det stora antal blommor, som han undersökt af denna växt, 

 hade endast några få beröfvats sina pollinier och enstaka blifvit 

 poUinerade. Den massa individ, som jag undersökt, hvilka redan 

 passerat sin blomstringsperiod, ha företett en synnerligen ringa 

 procent blommor (högst 1 %), som kommit i tillfälle att sätta frukt. 

 En ringa fruktsättning är en svaghet som vidlåder äfven andra 

 orkidéer med högt organiserade blommor, såsom Orc/j is-arterna 

 (Skottsberg 17) och Calypso (Lundström 10), medan däremot deras 

 mindre specialiserade och föga lysande släktingar (L/s/era-arterna, 

 Corallorrhiza) kunna ståta med riklig frukt. 



Humlorna äro som bekant de insekter, som fått på sin lott bl. a. 

 orkidéernas pollinering. De äro emellertid på våren och försom- 

 maren ännu icke så talrika, och är väl detta orsaken, hvar- 

 för t. ex. den vårliga Calypso och de tidigblommande Orchis-ar- 

 terna i så ringa grad pollineras och sätta frukt. Däråt peka iakt- 

 tagelser, som Selander och Bryant-Meisner (16) gjort i Skåne, 

 jämförda med Skottsbergs från Uppland, af hvilka framgår, att 

 i Skåne, där humlorna våga sig tidigare fram, 0/r/jzs-arterna visa 

 en betydligt rikligare fruktsättning än i Uppland. Huru förhålla 

 sig nu humlorna under sensommaren och hösten, Epipogiumsblom- 

 ningstid? Ja, deras kalendarium utvisar denna tid icke något 

 egentligt aftagande i antal, högsommarens rika humlefauna är då 

 ännu pa det hela taget i verksamhet. Att då Epipogium, trots sin 

 charmanta skyltning, sin doft och sin honung, i så ringa grad är 

 föremål för uppmärksamhet från insektsvärlden, torde väl bero 

 därpå, att humlorna icke så gärna besöka de lokaler, där Epipo- 

 gium växer, med dessas oansenliga höstflora, där förutom vår 

 växt den likaledes senblommande Goodyera repens utgör den största 

 och snart sagdt enda lockelsen. 



De tvänne slagen af förökning hos Epipogium, genom frö och 

 på vegetativ väg, få sitt uttryck i det sätt, hvarpå växten uj)j)lrä- 

 der på sina ståndorter, något som många, som iakttagit Epipogium 

 i naturen i större skala, synas ha fäst sig vid (Schiotz s. 216). 

 Den förekommer nämligen vanligen i större eller mindre grupper, 

 ofta långt skilda från hvarandra, eller uppträder den mera sällan 

 enstaka. Dessa ensamma individ torde väl vara en genom frö 



