105 



grundlagd början till nytt bestånd, som år efter år växer till och 

 bildar den lilla koloni af individ, som är så utmärkande för 

 Epipogiuin. 



Om det sätt, hvarpå Epipogiiims spridning genom frö går af sta- 

 peln, gör oss Beccari (2) underrättad. Han påpekar, att låga väx- 

 ter, som växa i skog, icke få tillfälle att på ett elTektivt sätt sända 

 ut sina frön genom vinden, enär dessa i sin flykt snart hejdas af 

 omgifningen. Naturen har emellertid här, enligt Beccari, lika litet 

 som annars, stått rådlös. Genom iakttagelser på ort och ställe, 

 bekräftade genom experiment — bl. a. just med Epipogium — har 

 denne forskare kommit till den slutsatsen, att maskar sluka de 

 mikroskopiskt små fröna; maskarne i sin tur tjäna till föda åt di- 

 verse fåglar, som i sinom tid återbörda åt jorden de oskadade 

 fröna. Dessa kunna på så sätt spridas långa sträckor och skaffa 

 Epipogium terräng. Ehuru denna spridningsmetod onekligen ver- 

 kar som en äfventyrlig miinchhausiad, kan man dock väl icke helt 

 betvifla, att den möjligen har någon betydelse i verkligheten. Nykt- 

 rare synes följande antagande, som Hollgren (6) nyligen gjort 

 angående Goodyera repens spridning och som mycket väl kan tänkas 

 äfven beträfTande Epipogium. Hollgren har funnit, att Goodyeras 

 frön vid närvaro af fuktighet, antagligen tack vare något klibbigt 

 ämne, häfta stadigt fast vid fågelfjädrar för att åter lossna vid in- 

 träffad torrhet. Man inser då, att fåglar, som vistas på marken, 

 kunna få betydelse för spridning af ifrågavarande växter. Höns- 

 fåglarna i våra skogar kommer man härvidlag närmast att tänka 

 på, men som de äro rätt stationära, kunna de kanske ej medverka 

 vid spridning på längre distanser i så hög grad som en del flyttfåglar. 

 Särskildt må framhållas morkullan, hvilken Hollgren äfven ställt 

 i samband med Goodyeras spridning, och som just håller till på 

 sådana lokaler, där dessa tvenne orkidéer trifvas, och där löper 

 omkring på marken. I dessa af allt att döma mera tillfälliga sprid- 

 ningsmöjligheter, jämte de speciella biologiska betingelserna för 

 Epipogimns trefnad, har man kanske att söka förklaringen till, att 

 denna växt, ehuru utbredd öfver stora områden, dock oftast före- 

 kommer så spridd och sparsamt. 



Denna Epipogimns spridda och sparsamma förekomst, hvilket 

 förhållande äfven är gällande för Finland, där den dessutom endast 

 år känd från de mellersta och södra delarna af landet, har gifvit 

 Häyrén (7) anledning att beteckna Epipogium såsom en reliktväxt, 

 som under en gynnsammare klimatperiod skulle hafva haft en 



