114 



prolixa Ach. med subvarieteterna * faliginosa Fr. och ■'■' panni formis 

 Nyl. Af dessa hade prolixa (år 1814) betraktats som själfständig art af 

 AcHARius (P. pnlla). Möjligen gäller detsamma älven om aspidotn, 

 om nämligen CoUema exasperatnm Ach. (1810) är densamma, något 

 som dock icke synes mig framgå hvarken af beskrifningen eller den 

 angifna ståndorten. A. Mass.\longo hade emellertid redan 1855 

 urskilt och beskrifvit den, \y P. aspera Mass. är utan allt tvifvel 

 identisk med aspidota. Ar 1868 hade W. Nyländer dessutom tilldelat 

 fuliginosa rangen af art. P. olivacea hos Th. M. Fries (1871) innefattade 

 således åtminstone fyra former, som redan då uppställts som arter. 



Senare har W. Nyländer som arter, underarter eller varieteter 

 urskilt flera bruna Parmelite. De beskrifningar, han lämnat, hafva 

 dock i allmänhet varit i hög grad knapphändiga. Först genom 

 andra lichenologer, som mer eller mindre nära anslutit sig till ho- 

 nom, t. ex. C. Flagey (Flore des Lichens de Franche-Comté. 

 1883) och J. M. Crombie (A Monograph af Lichens found in Britain. 

 1894), hafva utförligare och mera brukbara sådana offentliggjorts. 

 I vårt land har, för så vidt jag kunnat finna i litteraturen, ingen 

 ägnat dem någon särskild uppmärksamhet. 



Under mina exkursioner i Stockholmstrakten hafva anträffats 10 

 eller, om P. sorediata medräknas, 11 elementararter och varieteter, 

 som äro att hänföra till P. olivacea hos Th. M. Fries. Anmärkas 

 bör dock, att tre af dessa icke förelågo i Fries' skandinaviska laf- 

 samling, när Lichenographia scandinavica utarbetades, detta oaktadt 

 åtminstone två af dem ingalunda äro sällsynta vid Uppsala. I det 

 hela är i Fries' för öfrigt så utomordentligt rikhaltiga och enastå- 

 ende vackra lafherbarium P. olivacea (coll.) skäligen svagt represen- 

 terad, något som står i samband med den ringa uppmärksamhet, 

 han och hans lärjungar skänkte de stora bladlafvarna, särskildt de 

 isidiebärande och sorediösa formerna. De synas hafva ansett de 

 olikheter i habitus, som t. ex. P. olivacea (coll.) uppvisar på olika 

 substrat och under olika belj^sningsförhållanden, åtminstone hufvud- 

 sakligen vara omedelbart framkallade af yttre faktorer, och att man 

 således här i de flesta fall hade att göra med ståndorisniodifikalio- 

 ner utan något egentligt systematiskt värde. 



Enligt mitt förmenande kan och bör saken ses från en helt annan 

 synpunkt. De särskilda elementararterna hafva något olika ansj)råk 

 på ljus och fuktighet samt underlagets fysiska eller kemiska be- 

 skaffenhet; de förekomma därför ymnigast och utvecklas bäst på 

 ståndorter af sinsemellan olikartad beskafTenhet. Dä de emellertid, 



