115 



mer eller mindre sällan, Irälla lillsammans och växa bredvid hvar- 

 andra, således pä samma suhslrat och i ölrigt nnder alldeles samma 

 yttre lorhållanden, bibehålla de sina karaktärer i oförminskad grad. 

 Exempel härpå lämna bland andra P. asperd tillsammans med P. 

 olivacea (spec), P. siibaurifera tillsammans med P. olivacea och P. 

 exasperahila tillsammans med P. aspera. Detta synes mig visa, att 

 olikheterna ej äro individuella och omedelbart framkallade af yttre 

 faktorer, utan ärftliga. Då ju lafvarna undandraga sig kulturförsök, 

 är ett omfattande studium i fria naturen, paradt med den mikro- 

 skopiska undersökningen af ett omfångsrikt material, den enda me- 

 toden att afgöra, huruvida karaktärerna äro konstanta eller icke. 



I fråga om fortplantningen och spridningen äro de särskilda ele- 

 mentararterna af P. olivacea hvarandra mycket olika. Några äro 

 hufvudsakligen hänvisade till soredier eller isidier, andra, om man 

 frånser lösryckta större båldelar och möjligen pyknokonidier (sper- 

 matier), uteslutande till askosporer. Det senare är i Stockholms- 

 trakten fallet med P. aspera, P. olivacea (spec), P. prolixa och dess 

 var. panniformis. Dessa tre arter äro synnerligen lätta att igenkänna, 

 och då de dessutom vanligen äro »fertila», hafva de också tidigt 

 bhfvit urskilda. Barklagret är hos alla tre jämförelsevis tjockt och 

 bildadt af flera »cellskikt», och i sammanhang därmed torde stå, 

 att de vanligen växa på öppna, ganska starkt belysta ståndorter. 

 Märglagret färgas ej rödt vid behandling med klorkalk. 



1. P. aspera Mass. [= P. olivacea (L.) /9 P. aspidota Ach. 

 — P. exasperata Nyl.; vix Collema exasperatiim Ach.] har fast, täm- 

 ligen tjock, matt, ljusare eller mörkare kastanjebrun, på öfversidan 

 ej rynkig eller gropig bål, som är tätt tryckt till underlaget och 

 redan på yngre delar försedd med talrika små, luörka, i spetsen 

 glänsande och intryckta vårtor, hvilka icke eller blott obetydligt 

 tillväxa i längd på äldre delar af bålen; dess flikar äro plana, täm- 

 ligen breda (2-4 mm.), sammanväxa vanligen snart och äro i kan- 

 ten ofta försedda med svartaktiga cilier. Apothecierna, vanligen 

 tillstädes i stort antal, äro ofta ända till 5 mm. i diameter, med 

 glänsande disk, oftast ljusare än bålen, och tämligen tjock, tätt vårtig 

 bålkant. Sporerna äro bredt äggrunda eller nästan klotformiga, 

 8 — 10( — 11) // långa, 6,ö-8,.ö( — 9) /x tjocka, med starkt förtjockad vägg. 



P. aspera förekommer mångenstädes i Stockholmstrakten, men 

 icke i större individmängd, och växer företrädesvis på gamla, svagt 

 beskuggade grenar af asp och äppelträd; starkare beskuggning synes 

 den ej kunna fördraga. På sten har jag ej iakttagit den. 



