116 



Synnerligen anmärkningsvärda äro cilierna i bålflikarnas kanter; 

 dylika bildningar äro, mig veterligt, ej kända hos någon annan art 

 af o/zyacea-gruppen. Äfven beträffande vårtorna på bålens öfversida 

 och de nästan klotformiga, tjockväggiga sporerna står den ganska 

 isolerad. 



2. P. olivacea (L.) Ach. [P. olivacea (L.) Ach. a cortlcola 

 Schser.; Th. M. Fries, Lich. scand., pr. p. max.] har tämligen tunn, 

 på äldre delar matt, på yngre vanligen något glänsande, ljust ka- 

 stanjebrun eller grönbrun, på öfversidan gropig eller rynkig bål, 

 ganska tätt tryckt till underlaget (och saknande vårtor, soral och 

 isidier); dess flikar äro plana, breda (vanligen 3 — 5 mm.), i spetsen 

 afrundade och naggade och sammanväxa eller sammansluta sig snart. 

 Apothecierna, oftast tillstädes i stort antal, äro vanligen 2 — 4 mm. 

 i diameter, med Ijusbrun, något glänsande disk och tunn, slät eller 

 svagt rynkig bålkant. Sporerna äro äggrunda eller ellipsoidiska, 

 13 — 16( — 18) Il långa, (6 — )7 — 9 u tjocka, med föga förtjockad vägg. 



P. olivacea är vanlig i Stockholmstrakten, ehuru den ej förekom- 

 mer i synnerligen stor individmängd, och växer företrädesvis på 

 björkstammar eller grenar med slät bark, mindre ofta på al, äppel- 

 träd, asp och andra löfträd, mycket sällan på naken ved (gärdes- 

 gårdar, staket o. d.). Starkare beskuggning fördrager den mindre 

 väl, men är i detta hänseende ej så känslig som P. aspera. På sten 

 har jag ej funnit den. 



I norra Sverige, särskildt i fjälltrakterna, har den ofta mörkare 

 och mera glänsande bål. Huruvida här föreligger en af ståndorten 

 betingad modifikation eller en särskild ras, torde endast genom 

 undersökningar i naturen kunna afgöras. 



ScH.EHERS P. olivacea a corticola (Lich. helvet. spicileg., p. 466) 

 innefattar äfven P. suhaifjentifera Nyl. ( = b. conspurcata Scha^r.) och 

 den densamma närstående P. (jlahra (Scha^r.) Nyl. (= a. glabra 

 Schser. pr. p.). Den senare, som mig veterligt ännu ej anträlYats i 

 Sverige, erinrar om P. olivacea men igenkännes lätt bland annat 

 därpå, att bålen är tjockare och icke eller blott obetydligt gropig 

 eller rynkig på öfversidan; dess flikar äro ej så tätt tryckta till 

 underlaget och särskildt på yngre delar beklädda med små, vid 

 stark lupförstoring märkbara hår. 



Märglagret färgas rödl vid behandling med klorkalk. Apothecier- 

 nas kant är tjockare och mera tydligt naggad. Att döma efter de 

 få herbarieexemplar, jag sett, växer den gärna på mera sönder- 

 klyftad och sprickig bark. 



