128 



anträffat, var emellertid ett hudparti tydligt afsatt från den inre 

 nyss skildrade hyfväfnaden. Såsom af fig. 1, tafl. 5 torde framgå, 

 kan redan nu urskiljas en på de färgade snitten genom sin blekhet 

 framträdande perifer zon, utåt omgifven af ett starkt färgadt ytskikt. 

 I det förra äro hyfdelarna i aidöende, sparsamma på innehåll och 

 föga färgbara; i hyfernas form öfverensstämmer det i hufvudsak 

 med grundväfnaden i fruktkroppens inre. Ytskiktet utgöres af mer 

 eller mindre radiärt utstrålande hyfer, hvilka sakna plasmainnehåll, 

 äro afdöda och starkt upptaga färgämnen i sina väggar. Dessa 

 hyfer äro af en synnerligen elegant byggnad (tafl. 5, fig. 3). Från 

 hyfens hufvudstam utgå mer eller mindre vinkelrätt skarpspetsade 

 grenar, liksom hufvudstam men besatta med spärrigt utstående kor- 

 tare taggar. Alla dessa grenar äro styfva och bräckliga samt mer 

 eller mindre intrasslade i hvarandra, på så sätt bildande ett tjockt 

 skyddande ytlager. Att detta ytlager härstammar från grundväfna- 

 den och ej äger något särskildt enhetligt ursprung, framgår af hy- 

 fernas förlopp, hvilka direkt kunna följas från det inre ut till ytan. 



På ett något äldres tadium än det hittills skildrade, dock vanligen 

 mycket tidigt, inträder en uppdelning af grundväfnaden i ett undre 

 och ett öfre parti. Det senare förändras ej i sin allmänna byggnad, 

 det förra glesnar och får större mellanrum mellan hyferna; här 

 och där uppträda rätt stora luftrum. Detta senare nedre parti ökas 

 småningom i volym; det förefaller därvid som om dess tillväxt 

 skulle ske nedifrån, som om således fruktkroppen skulle matas från 

 basen. Härigenom kommer det oförändrade partiet af grundväf- 

 naden, del slutligen fertila, att höjas upp och liksom en kalott eller 

 tjock skifva hvila j)å det lakunösa basala väfnadspartiet (tafl. 5 fig. 

 2, 4). Under tiden bar en förslemning af hvfväggarna i detta senare 

 parti börjat inträda, starkast i de öfre delarna. Särskildt framträ- 

 der där förslemningen utåt sidorna, och därifrån breder den ut sig 

 allt mera upp emellan det oförändrade grundväfnadspartiet och Irukl- 

 kroppens vägg såsom uppåt afsmalnande strimmor (tafl. 5 fig. 4). 



Hand i hand med denna differentiering i den inre byggnaden 

 äger en förändring rum i hela fruktkroppens form. Genom ojämn 

 tillväxt skjuter en kant fram rundt om längs millcllinjen, alt börja 

 med svagt, men så småningom allt mera framtr;i(lande. På grund 

 af att den största volymtillväxten försiggår i de nedre delarna höjer 

 sig denna kant allt mera upp och omger till slut den alll mer af- 

 plattade toppen som en rätt markerad ringvalk, hvarvid fruktkrop- 

 pen får formen af en kort, omvänd kon. Fig. f) tafl. 5 lämnar en 



