131 



af ofvan anförda lag för peridiolhildningen, men ulan all någon 

 särskild antydan i l)yggnaden anger densamma — börja några hyf- 

 grenar all växa in emol en gemensam punivt. Vid ell mera flyk- 

 ligl l)elraklande af ell dylikl stadium lyckas dessa hyfer radiera 

 ul från ell centrum; i själfva verket är förhallandel det, all liy- 

 ferna sökt sig in emol delsamma. (ienom dessa slrålformigl ord- 

 nade hyfers lälhel afslicker bildningen lydligl från den omgifvande 

 väfnaden. Särskildl bör här framhållas, alt än så länge midlen i 

 stjärnan är lät, ulan någon central hålighel. 



Under den forlsalla utvecklingen inväxa ytterligare hyfer emot 

 centrum. Stjärnan tätnar därvid alltmer. Snart kan ock skönjas 

 en liten hålighel i midlen, hvilkens vägg då till största delen bildas 

 af de slrålformigl ordnade hyfernas spetsar. Denna hålighels upp- 

 komst synes rätt svår att förklara. Först tänkte jag mig möjlig- 

 heten af en upplösning af redan förefintliga hyfer, genom en för- 

 slemning lik den, som i så stor skala förekommer utanför peridio- 

 lerna; detta bildningssätt antages ock af de Bary (sid. 345) för 

 Criicihuhuu vulgäre. Oaktadt myckel letande har det dock ej lyc- 

 kats mig påvisa någon sådan hyf, som hållit på att förslemmas. 

 Visserligen kan man stundom uti yngre peridioler iakttaga någon 

 enstaka vegetativ hyf, genomkorsande den lilla centrala hålighelen; 

 någon förslemning af dess cellväggar förekommer dock aldrig. F^öre- 

 komsten af dylika hyftrådar får sin förklaring, om man antager 

 att dessa just löpt genom den punkt som vid peridiolbildningen 

 utgör dennas strålningscenlrum, så att vid del sekundära åtskil- 

 jandet af strålarnas spetsar ifrågavarande hyf kommit att blottas. 

 Vid centrala hålighetens tillväxt måste den till slut gå under. Dess 

 borldöende är dock en följd af, ej orsaken till hålighelen. Denna 

 synes mig däremot böra förklaras på följande sätt. Det väfnadsskikt, 

 som producerar de allt talrikare inåtväxande hyferna, undergår här- 

 under en förstoring, en yllillväxt. Som nämnda hyfer i sin till- 

 växt äro begränsade — de afsluta ju äfven sedan hålighelen bil- 

 dats sin längdlillväxt vid dennas kant — så komma vid det dem 

 alstrande väfnadsskiklets förstoring deras spetsar att dragas ifrån 

 hvarandra och därvid en central håla emellan dessa att bildas, 

 hvilken sedan af samma anledning allt mera utvidgas. 



På detta sätt uppkommer således först ett af palissadlikt ord- 

 nade hyfgrenar sammansatt skikt; härmed är emellertid peridiolen 

 ej alls afgränsad från den öfriga väfnaden. Ungefär samtidigt som 

 den centrala hålighelen bildas, börjar dock afgränsningen. Från de 



