135 



Hvad så lill sist den prinuha peridiolvägi^en angår, så inträder 

 äfven i denna en dilTerentiering i tvenne olika, tydligt nrskiljhara 

 skikt. Inre delen af den primära väggen torde nämligen på moget 

 stadium motsvaras af en lät, med endast helt små intercellularer 

 försedd hyfväfnad, hvars cellväggar visserligen brunfärgas, men dock 

 förblifva tunna, och hvars cellinnehåll försvinner (textfig. 1 b). 

 Yttre delen, hvilken endast är ca 5 // tjock och bildad af blott 2 

 — 3 hyfskikt och som oskiljbart sammanhänger med det förra af 

 den orsak att dettas hyfer här och där direkt löpa ut i det andra, 

 ombildas däremot i en helt annan riktning, i det hyfväggarna ge- 

 nom förslemning starkt förtjockas, hvarvid cellumina till den grad 

 förträngas, att de endast vid stark förstoring och äfven då med 

 stor svårighet (bäst efter skedd hgematoxylin-färgning) kunna iakt- 

 tagas (textfig. 1 a). Hela detta yttersta, tunna väfnadsskikt undgår 

 dessutom lätt uppmärksamheten af den anledning, att dess element 

 äro fullkomligt hyalina och därigenom, om de ej färgas, rätt svåra 

 att iakttaga. 



Lägga vi så till det redan anförda ännu ytterligare förekomsten 

 af en del oregelbundna, hyalina, lätt aflagrande hinnor, som ytterst 

 täcka den mognade peridiolen, men som ej egentligen tillhöra den- 

 samma, utan härstamma från den omgifvande hoptorkade gleba- 

 väfnaden, så finna vi, hvilken synnerligen invecklad anatomisk 

 byggnad och hög väfnadsdilTerentiering i själfva verket dessa till 

 det yttre så oansenliga kroppar ha att uppvisa. De utgöras — med 

 bortseende från de nyssnämnda extra hinnorna — af, såsom vi sett, 

 följande, utifrån-inåt ordnade skikt: «) ett mycket tunt, hyalint 

 hytlager med förslemmade väggar, h) ett likaledes ganska tunt 

 kompakt, men af oförtjockade hyfer bildadt, brunfärgadt skikt, c) 

 ett tunt hylle af svartbruna, starkt förtjockade, grofva strängar, 

 d) den mäktiga, lakunösa af tunnväggiga, bruna hyfer bildade pe- 

 ridiolgrundväfnaden, e) ett mekaniskt pseudoparenkymskikt, /') ba- 

 sidiernas palissadskikt samt g) den täta spormassan, som uppfyller 

 den centrala håligheten. Att bilda sig någon säker föreställning, 

 om alla dessas speciella uppgifter låter sig knappast göra, innan 

 man säkert känner peridiolernas spridningssätt och därpå följande 

 vidare utveckling uti naturen. Man kunde ju tänka sig, att det 

 allra yttersta hyfskiktet genom sin förslemning i någon mån kan 

 underlätta spridningen med djurs tillhjälp, och att de olika me- 

 kaniska väfnaderna äro ett skydd för sporerna i det inre. Men 

 svårt är det i alla fall att förstå den egentliga fördelen af dessa 



