141 



jag ännu ej lyckats erhålla några. Af apotekare .1. E. Stave mot- 

 tog jag för cirka P/o år sedan några växter, tagna sommaren 1908 

 på Åreskutan, på hvilkas blad och grenar med lupp kunde iakt- 

 tagas små ljusgula — mörkgula kroppar, än rikligt strödda öfverallt, 

 än mera enstaka. De ifrågavarande växterna voro Cystopteris mon- 

 tana Bernh., Athyrium filix femina Roth, Betala nana L. x odorata 

 Bechst., Salix herbacea L. samt en Rosa ca/? m a-form, och enligt 

 apotekare Staves uppgift voro dylika bildningar ganska vanliga på 

 växterna där uppe. Under mikroskopet visade de sig vara perithe- 

 cier af cirka 0,io — 0,2 5 mm. storlek. Innanför den tunna, mycket 

 bräckliga, lätt sönderfallande väggen, allt efter ålder färgad ljusare 

 eller mörkare gul, var hela rummet fylldt af tätt liggande sporer. 

 xÄnnu bibehållna asci (rundadt ovala — runda) voro ganska sällsynta, 

 och om deras forna närvaro erinrade i regel endast de i grupper om 

 8 liggande askoporerna. Dessa voro 4,2 — 4,8 /^ breda och 5,2 — 6 /i 

 långa, glatta, ofvanifrån sedda runda, från sidan ovala. Beroende 

 på olika ålder företedde de — äfven sporer inom samma ascus — 

 på ytan ett sinsemellan ganska afvikande utseende. Som unga äro 

 de alldeles släta eller (flertalet) försedda med en om än svagt fram- 

 trädande list, som förlöper på sporens långsida. På de mera få- 

 taliga äldre sporerna syntes listen upplöst i tvenne, som omsluta 

 en längsgående fåra. De båda polerna äro än afrundade, än äga 

 de en mot fåran svarande intryckning. Dessa fullt utvecklade 

 askosporer erinra således ofantligt mycket om sporerna hos Bre- 

 FELDS P. (jlaiiciim, men på samma gång om unga sådana hos 

 Aspergillus glaiiciis Link. Innan jag närmare undersökt svampen 

 var jag också af den meningen, att här blott förelågo perithecier 

 af någon art utaf sistnämnda släkte. Jag blef fördenskull gladt 

 öfverraskad, då jag vid sporernas utsående i hängande droppe fick 

 se dem utveckla ett mycel med konidiebärare af vanlig Penicillium- 

 typ. Utaf de hittills beskrifna fruktificerande arterna synes således 

 denna, som jag tillåter mig kalla P. haciilatiim n. sp., vara den 

 enda, som i fråga om askosporerna visar någon likhet med ur- 

 typen, d. v. s. Brefelds. Då den äfven i öfrigt närmast öfver- 

 ensstämmer med ^/ancH/n-formerna, torde det kanske ej vara allt- 

 för djärft att antaga, att samtliga dessa äga sporer af likartad bygg- 

 nad och sålunda bilda en väl karaktäriserad grupp (den egentliga 

 Pemcilliiim-gv\\\)\)en), väl skild från öfriga här ofvan nämnda asko- 

 sporalstrande former. 



På plommongelatin (lO %) bildar svampen ett hvitt, något ulligt 



