204 



dennes lokalförteckningar uppblandats med skolpojksfalsarier, som 

 äro svåra att särskilja från Olssons egna, helt säkert både omfat- 

 tande och värdefulla iakttagelser, ansett lämpligast att tillsvidare 

 icke upptaga hans uppgifter (jmfr särskildt Sklim Birgkr, II p. 2). 

 Dess hittills kända förekomster i Sverige föröfrigt ligga som bekant 

 på Gotland, där den är tämligen jämnt fördelad öfver större delen 

 af ön (k. Johansson p. 158) och de nordliga fjälltrakterna med ett 

 antal fyndorter från Ume upp till Torne Lappmark (Hartman p. 

 125). 



Pingiiiciila alpina är en alpin växt med en del förekomster på 

 låglandet, hvilka i allmänhet tolkas som glaciala relikter. De got- 

 ländska lokalerna, af hvilka jag dock visat att en del äro nervand- 

 ringar på sena landvinningar mot slutet af litorinatiden (Sernan- 

 DER 1894 p. 75), tillhöra denna senare kategori och äro närmast 

 att sammanföra med de sydostbaltiska (jmfr t. ex. Kupffer p. 192). 

 De lappländska däremot utgöra en del af P. alpinas hufvudutbred- 

 ningsområde i Norden: de skandinaviska fjälltrakterna norr om 

 66 . Såväl de svenska som de finska förekomsterna sammanhänga 

 intimt med de norska, hvilka bilda en serie af väldiga komplexer 

 från Saltdalen och Folden i S till Magerön i N och Sydvaranger i 

 O (Norman Del II 2:de Halvdel p. 466). 



Redan i Nordlanden har P. alpina dragit sig in från hafstrakterna. 

 »I den sydliga del af sin udbredning holder den sig udelukkende 

 til indlandet og den indre kyst. Först lidt sondenfor den 69:de 

 breddegrad går den også ud på oerne» (Norman 1. c. p. 467). De 

 två (tre) återstående utbredningsområdena för Pingnicula alpina, som 

 komma betydligt längre söderut, ligga också inne i landet: [»Mer- 

 ker i Norge enl. ex.» (Olsson p. 25)]; »Aalen, Katrineklimpen, 2,800' 

 o. H.» samt »Boros (Fahricius), hvor den (if. Wulfshkrg) er tern- 

 melig alm fra 3 — 4,000 o. II. og har sin SydgraMidse i Norge, 62 

 34'» (Blvtt p. 815). 



Den nya Härjedalsfyndorten sammanhänger tydligen med Rörås- 

 fältet och torde, om nu .lämllandsförekomsterna och deras växt- 

 geografiska härkomst länmas å sido, få anses som dess östligaste 

 utlöpare. Vi skulle såhmda här ha ett exemjjcl på de enligt min 

 uppfattning talrika förbindelserna mellan Hororna i den norska och 

 den svenska delen af de centralskandinaviska fjälltrakterna. 



* Då ej för do ifräf^avnrande lokalerna meddflariiamn (Jfr iiol I O p. 1 I ii|)pta}fits, äro 

 de trollgen i själfva verket Olssons e{fna fynd. Det hör oek framhållas, att i Herb. 

 E. Fries (Upsala) ^igga exemplar, på hvilka Fhii;s skrifvit »Jemtlandia, liackman». 



