223 



de återkomma i samma sällskap på de olika lokalerna, äfven om 

 dessa ligga långt från fjällen». För mig äro dessa skäl, med tanke 

 på vindens och det rinnande vattnets storartade transportförmåga, 

 icke bindande. Icke heller anser han dem vara glacialrelikler, ty 

 i så fall »skulle de helt säkert vara betydligt mer splittrade än de 

 äro».^ I stället anser han dem vara atlantiska relikter och anför 

 som stöd, dels att några af dessa utposter anträffats i jämtländska 

 kalktufter af enligt honom atlantisk ålder, dels att på Norges 

 västkust, i den nederbördsrika //e.r-regionen, en del af dem linnas 

 ända nere vid hafvets nivå. 



Oafsedt det, att frågan om orsaken till fjällväxternas förekomst 

 i Ilexregionen ingalunda är utredd,- förefaller det, som skulle det 

 andra återstående alternativet vara lika plausibelt, nämligen att anse 

 växterna ifråga subatlantiska. Enligt Sernandkhs åsikt skall nu- 

 tiden (under järnåldern) ha föregåtts af ett kallare och fuktigare 

 klimat. För dem som ansluta sig till denna teori borde det vara 

 synnerligen naturligt att anse barrskogsfjällväxterna ha nedvandrat 

 under denna period och då fått mycket stor utbredning, för att 

 sedan mot historisk tid åter minskas och blott bli kvar i form af 

 »subatlantiska relikter»." Flera möjligheter förefalla sålunda lika 

 öppna, hvilket förhållande torde motivera den åsikten, att de ifråga- 



^ »Om s. k. glaciala relikter^ p. 156. 



'"' Se härom G. Samiklsson: Scottish peat mosses (BuU. Geol. Inst. Ups. Vol. 10. 

 Uppsala 1910). Samuel.sson förnekar, att fjällväxterna i allmänhet ha någon större 

 böjelse för att sänka sig till lägre regioner i ett insulärt klimat. Särskildt med 

 afseende på Drijas söker han visa, att den i stället är en utprägladt kontinental 

 växt, hvilken skulle sky det atlantiska klimatet. Hans argumentering i detta fall 

 S3'nes dock knappast riktig, om hänsyn tages till en mängd kända förekomster på 

 låga nivåer i insulärt klimat, hvilka äfven af Samuelsson anföras (jfr ex. sid. 233 

 rad 25 och samma sida rad 15 nedifrån). En del fjällväxter anser dock Samuelsson 

 vara gynnade af ett atlantiskt klimat och bland dem nämner han speciellt Arctosla- 

 phylos alpina. Icke heller här kan jag emellertid anse hans bevisföring bindande. 

 Det förhållandet, att Arctostaphijlos går ned till hafvet blott i de västligaste fjord- 

 delarna (mot öppna hafvet) torde enligt min erfarenhet från Ofotenfjorden lika bra 

 få sin förklaring därur, att endast där verkliga, kala hedmarker förekomma på så 

 låg nivå. Arctostaphylos alpina är nämligen en torrhets- och Ijusälskande växt, 

 hvilken icke kan uthärda konkurrensen med de gräs- och örtrika växtsamhällen, 

 hvilka i de inre delarna af fjordarna som regel äro utbildade på de jämförelsevis 

 få ställen, där klipporna icke stupa lodrätt eller där marken icke är uppodlad 

 (jfr Blytt: Sognefjord, Naturforholdene). 



' Sernander ställer också denna möjlighet öppen, men gör intet positivt ut- 

 talande om sin anslutning till densamma. Se Fjällväxter i barrskogsregionen» 

 sid. 52, nedersta stycket. 



