224 



varande barrskogsfjällväxterna ha mycket liten betydelse i den post- 

 glaciala klimatkontroversen. 



Till slut vill jag nämna några ord om användningen af beteck- 

 ningen »fjällväxter». Under mina vandringar i de norrbotten- 

 lappska skogstrakterna har det varit frapperande, att vissa arter, 

 som i tal och skrift allmänt anges som »fjällväxter», i själfva verket 

 äro så godt som lika allmänna äfven långt ned i barrskogsre- 

 gionerna. De växter, jag åsyftar, äro följande:^ 



Anyelica archangelica Jnnciis Irifidiis 



Arctostaphylos alpina ^Pedicularis lapponica 



Azalea prociunbens Phyllodoce cariilea 



■Bartschia alpina '^' Viola biflora 



Som S3'nes kunna dessa växter uppdelas på tvänne grupper, en 

 med element utmärkande för de mossrika och örtrika växtsam- 

 hällena (*) och en annan med representanter, typiska för hedarna. 

 De förra har jag så godt som alltid vid något närmare efterseende 

 funnit i de vackra Betuleta geraniosa och Injlocomiosa, som i regeln 

 kanta alla större och mindre bäckar och rännilar, äfven där vegeta- 

 tionen f. ö. blott består af tallskog. De senare har jag synnerligen 

 ofta återfunnit på de risfattiga Pineta cladinosa, som speciellt på 

 af finare sandmaterial bildade marker äro mycket vanliga i de öst- 

 liga delarna af norra Lappland. För mig bli sålunda dessa arter 

 inga fjällväxter, utan helt enkelt nordliga arter af en typ, visser- 

 ligen icke fullt så »sydlig» som Sanssnrea alpina- och Salix lappo- 

 /HJ/n-gruppen, men stående mycket nära densamma. 



' Till dessa skulle äfven kunna läggas: Arabis alpiim. Oxfiria digijna och Rhodiola 

 rosea. Då de emellertid blott finnas vid de större, från fjällen stammande älfvarna, 

 torde de bäst böra tydas som helt tillfälliga gäster. Äfven kunde hit räknas de 

 förut uppräknade harjordsväxterna, då de ofta förekomma på bunden mark äfven 

 i barrskogstrakterna. 



