265 



var. arenaria Fr. (se Aulins uppsats i Bol. Not. 1901 p. 23ö; exem- 

 plar i Ups. Hot. Museum), en bestämning som utan tvifvel är rik- 

 tig. Att detta namn först sent kommit till sin rätt, berodde utom 

 på ofvannämnda omständigbeter älven därpå, att C. .1. Lindkbkrg, 

 som på 1890-talel i)earl)etade släktet Glyceria, ej erkände Gothems- 

 formen såsom en nuiritiina. Då jag genom att icke upptaga denna 

 art i min förteckning öfver Gotlands kärlväxter 1897 har del i 

 dessa underlåtenhetssynder, anser jag mig ha någon rätt och skyl- 

 dighet att draga ett strå till stacken, då det är fråga om- att samla 

 material till utredandet af G/yceWa-formerna. 



På sista åren är var. arenaria funnen på flera ställen vid Got- 

 lands stränder särskildt af E. Th. Fries och Th. Langp:. För att 

 visa samhörigheten med den i Nov. Mänt. II beskrifna formen vill 

 jag först meddela några anteckningar om den gotländska formens 

 morfologi och ekologi. De blombärande stråna (se fig. 1 o. 2) äro korta, 

 5 — 20 (i allmänhet omkr. 15) cm., vanligen bildande spetsig vinkel 

 mot marken eller nästan nedliggande. De förekomma antingen en- 

 samma eller fåtaliga tillsammans och bilda jämte de korta, m. e. 

 m. uppräta sterila skotten en tufva, som i allmänhet är blott en 

 eller annan centimeter i diam., men som på näringsrikare jord kan 

 bli större, hvarvid dock stråna bli längre och mer upprätta samt 

 de nedan nämnda långa, rotfästade stolonerna knappt komma till ut- 

 veckling och varietetskännetecknet således i hufvudsak försvinner. 

 I annat fall utgå från tufvans bas kraftiga, nedliggande, en till 

 flera decimeter långa utlöpare, hvilka ur sina axiller slutligen ut- 

 veckla korta, vid basen ofta birotsalstrande skott. 



Om birötternas uppkomstsätt må några ord nämnas. I alla be- 

 skrifningar jag sett sägas utlöparna vara »rotslående» eller utveckla 

 birötter »från lederna». Birötterna framkomma emellertid ej ome- 

 delbart från stolonerna. På sommaren finner man mer eller mindre 

 sparsamt långa, vid marken förankrade, rosettbärande stoloner 

 bland talrikare sådana, som visserligen äro nedliggande men ej 

 som de förra fastade vid underlaget. Hos de förra äro bladen i 

 allmänhet vissnade, men ur axillerna ha framkommit helt korta, 

 nu friska rosetter, af hvilka somliga vid sin bas utsändt birötter, 

 som stadigt fästa utlöparna vid underlaget. Redan vid somma- 

 rens början fann jag bladrosetterna så starkt rotade, att utlöparna 

 lätt sletos af, då man sökte lösgöra dem från marken. Det andra 

 slaget stoloner, som uppenbarligen utvecklats under det löpande 

 året, saknade däremot vidfästningsanordningar och det t. o. m. vid 



