270 



Beträffande ståndortens beskatfenhet iinner man var. arenaria på 

 Gotland nästan blott på långgrunda stränder af fin kalk- och ler- 

 blandad sand. ^'äxten bildar ej slutna bestånd men går delvis 

 utanför stranddriften, så att många individ tidtals bli utsatta för 

 saltvattnets omedelbara påverkan (>locis arenosis infestatis», Fr. 

 1. c). Dess följeslagare pläga vara Spergnla sdlina Presl. och stun- 

 dom Sp. fasciciilaris hönnr., Suivda maritima (L.) Dum. var. prostrata 

 Mört., Salicornia europwa L. /. procnmhens (Sm), Arteniisia mari- 

 tima L. (i allmänhet var. hiimifiisa), Centaiirion erythra'a Rafn /". 

 siibprocumbens Wittr., Agrostis stolonifera L. var. maritima (Lam.) 

 Murb. eller lågväxta former, som närma sig denna varietet, Trig- 

 lochin maritimiim L. (ej sällan f. falcatnm K. Joh.). 



Vid första anblicken af gotländska exemplar af Gl. maritima var. 

 arenaria frapperas man af deras slående likhet med den i Tromsö- 

 trakten insamlade och under sista årtiondet genom växtbyte under 

 namn af Gl. reptans utdelade formen. Fa\ noggrann jämförelse sär- 

 skildt med hänsyn till stolonerna visar, att dessa former äro 

 identiska. Att slåndarknapparna äro slutna hos de fem af mig 

 granskade Tromsöexemplaren, kan ej betN^da mycket hos dessa väx- 

 ter, som äfven vid långt sydligare breddgrader uppvisa växlande 

 grad af fertilitet. De nämnda exemplaren härleda sig från: Tromsö 

 7 och 8 aug. 1905 (leg. Ehn, Peters och Selander), Tromsö juli 

 190B (Peters och Selander), Tromsöen aug. 1899 och aug. 1908 

 (Andr. Notö). Alla dessa utgöra således Gl. maritima var. arenaria. 

 Likaså exemplar från Herö i Helgeland, hvilka jag genom Fiskeri- 

 inspektör A. Landmarks välvilliga tillmötesgående fått granska. 

 Antagligen gäller detsamma om de i Kroks uppsats (1899, noten 

 å sid. 141) omtalade grofväxta exemplaren från Tromsö och kanske 

 till och med om allt i Tromsötrakten insamladt material. I alla 

 händelser finnes anledning att företaga en granskning af alla till- 

 gängliga stolonbärande herbarieexemplar från Norges kust söder 

 om Finmarken för att få utrönt, huruvida icke sydgränsen för Gl. 

 vilfoidea i Norge, som enligt senaste källor (O. Dahl 1906) skulle 

 gå öfver Herö, bör förläggas till omkring 70 breddgraden, hvilket 

 bättre öfverensstämmer med artens utbredning i polartrakterna. På 

 (irönlaud gåi- den visserligen ned till ungef. ()0° n. b. vid Amitsok 

 (enl. Hi;iu,i.\ 1884 p. 80); men det bör ej förvåna, då medeltempe- 

 raturen för juli är densamma vid (irönlands sydspets och Norges 

 nordligaste kuster, nämligen 8° C 



