272 



stolonerna mycket tidigare än hos föregående art; de hinna under 

 sommaren längre i sin utveckling, och deras bas genombrytes van- 

 ligen före hösten af birötter. Då de tillika äro fastade vid stolo- 

 nen medels ett kort och smalt skaft samt lätt afbrytas, efter hvad 

 man kan se på herbarieexemplar, där ej sällan ärr efter dem kvar- 

 stå, så är det uppenbart, att de äro konstruerade som groddknop- 

 par och äfven tjänstgöra som sådana. Härmed torde man kunna 

 förklara den stora spridningen i de arktiska trakterna af denna art 

 i motsats mot en del andra småväxta Glijceria-arter. 



Ehuru flera utförliga beskrifningar på Gl. vilfoidea finnas, är 

 kännedomen om växten i vissa afseenden rätt ofullständig. Så 

 t. ex. namnes ingenting om mogen frukt. På herbarieexemplar, 

 t. o. m. sådana som insamlats i slutet af augusti, har jag förgäf- 

 ves sökt efter frukterna. Månne växten alltid är steril? På alla 

 blombärande herbarieexemplar, som jag sett, voro ståndarknapparna 

 slutna, och hos de ej så fåtaliga exemplar, hvilkas pollen jag under- 

 sökt, var detta skrumpet och i regeln innehållslöst. Hos ett exem- 

 plar från Grönland (Ikamiut) tycktes det dock till omkring 10 %' 

 bestå af någorlunda utfyllda korn, men som knapparna voro slutna, 

 är ej troligt, att befruktning kunnat äga rum. 



Småaxen beskrefvos först (efter ofullständigt material) såsom 2- 

 blommiga (X. J. Andersson 1862), sedan såsom 2 — 3-blommiga 

 (Th. Fries 1870), hvilket alltid synes vara fallet på Spetsbergen 

 och kan bero på fyndorternas särdeles höga breddgrad (t. o. m. 

 öfver 80°). Sedan växten blifvit identifierad från fyndorter, som 

 ligga c:a 10 grader sydligare, angafs antalet blommor i småaxen 

 till »(4)3 — 1» (Krok 1899). Håller man sig till maximi-antalet, 

 som påträffas i vippgrenarnas toppar, finner man nog utom hos 

 Spetsbergsexemplaren i regel 3 — 4 och hos Grönlandsexemplar ej 

 sällan 5 eller (hos ex. från Ikamiut) t. o. m. 6. Då nu antalet 

 blommor i småaxen hos Gl. niaritiiud var. arenaria på Gotland 

 vanligen är 3 — 5, vid Tromsö oftare 4 — 5, sällan ända till 7, så 

 synes häraf, att någon fullt tillförlitlig specieskaraktär ej kan häm- 

 tas från småaxens byggnad i delta afseende. I sammanhang här- 

 med vill jag anmärka, att Gl. vilfoidea från Grönland, enligt her- 

 barieexemplar, är mer högväxt och likhlommig samt synes ha jäm- 

 förelsevis smalare glunue än exemplar från andra frakter. Måhända 

 har där en klimatisk ras ulveckhits. 



Jämför man dimensionerna hos strå, blad, inflorescens etc, så 

 finner man bos Gl. uil/hidea i regeln något lägre värden än hos 



