285 



ning och det törekomslsält, de f. n. ha i södra Sverige, får man 

 knappt det intrycket, att vi här öfver hufvud taget ha med relik- 

 ter att göra. För att man skall ha rätt att tolka en växt som re- 

 likt från ett föregående, klimatiskt olikartadt skede, måste den i 

 nutiden tydligen blott växa på enstaka, för densamma edafiskt gynn- 

 samma lokaler och sakna förmåga att i någon större omfattning 

 sprida sig till omgifningarna. Vidare bruka i allmänhet relikter 

 uppträda i begränsade växtsamhällen, hvilkas hela fysiologiskt-växt- 

 geografiska karaktär är olik den, som är vanlig hos traktens öf- 

 riga formationer. Denna afvikande typ beror i de flesta fall på 

 två förhållanden, dels att de relikta arterna uppträda i relativt stort 

 antal, dels att en del element saknas, som äro allmänna i den öf- 

 riga floran. Exempel på dylika växtsamhällen äro t. ex. Stipa-\o- 

 kalerna i Västergötland, de nedernorrländska sydlutorna och Ölands 

 och Gotlands alvarformationer- 



Man finner lätt, att de s. k. subatlantiska glacialrelikterna alls 

 ej uppträda på det sätt, som ofvan antydts. Tvärtom påträffar man 

 i så godt som hvarje något så när stor torfmosse en eller flera af 

 dem, och deras antal på hvarje särskild myr synes bero hufvud- 

 sakligen på myrens storlek. Förekomsterna tilltaga i talrikhet kon- 

 tinuerligt norrut, ehuru naturligtvis med lokala anhopningar i de 

 trakter, där torfmossar förekomma speciellt rikligt, för att så små- 

 ningom omärkligt öfvergå i resp. arters sammanhängande utbred- 

 ningsområde. I många fall är det t. o. m. svårt att säga, om man 

 ej bör anse detta omfatta äfven resp. växts sydligare lokaler. Så 

 är fallet t. ex. med Carex chordorrhiza, Rhynchospora alba och Salix 

 plnjliccvfolia samt, för att nämna några af Sernander ej omnämnda 

 växter med likartad utbredning, ehuru tillhörande andra växtsam- 

 hällen, Coeloglossuin viride och Habenaria albida. Åtminstone är 

 det så godt som omöjligt att draga någon gräns mellan arter som 

 dessa och vissa andra, t. ex. Schenchzeria paliistris, Corniis siiecica 

 och Riibiis Chama^moriis, hvilkas sydsvenska lokaler väl utan tvif- 

 vel falla inom deras normala utbredningsområde. Det är ju f. ö. 

 själfklart, att alla torfmossväxter måste bli vanligare norröfver, då 

 de här finna så ojämförligt mycket fler tjänliga ståndorter. 



Man kan därför lätt förledas att som relikter från ett kallare kli- 

 matskede tolka dylika växter, som med all säkerhet icke äro det. 

 Ett exempel torde särskildt väl kunna visa detta. Bland de fem 

 upplandsväxter, som Sernander i sin ofvan nämnda afhandling 

 anför som speciellt karaktäristiska subatlantiska glacialrelikter, är 



