(23) 



bli pollinerade eller ej — ända till dess att den sista blomman i blom- 

 ställningen blommat ut. Vi ha således här att göra med en orkidé, 

 hvars blommor reagera högst väsentligt olika för en pollination, i det i 

 ena fallet tj^dliga postflorationsfenomen genast utlösas, i det andra fallet 

 icke. De gula, doftande, betydligt mera varaktiga blommorna äro tyd- 

 ligen biologiskt att uppfatta som ett slags speciella sk5'ltblommor, något 

 som i och för sig ju hos andra växtfamiljer (Compositae, Dipsacaceae, Um- 

 belliferae m. fl.) är ytterst vanligt inom blomställningen, men här tillkommer 

 såsom något mera anmärkningsvärdt en olikhet äfven med afseende på 

 postflorationsfenomenen och deras framkallande, i det att pollination i ena 

 fallet direkt utlöser postfloration, i det andra däremot icke. Denna kon- 

 trast mellan de bägge blomformernas resistens mot pollination hos Re- 

 nanthera Lowii framträder äfven vid pollination med främmande pollen, 

 d. v. s. pollen från andra arter eller rent af från andra släkten. Dylik 

 pollination är sedan gammalt känd för att i en hel del fall orsaka orkidé- 

 blommors hastiga vissnande. Så fann också Winkler, att pollen af or- 

 kidén Selenipedilum candidiim utöfvade ett starkt inflytande på Renanthera 

 Lowii just i dylik riktning, men, märkvärdigt nog, endast på de ljusa 

 blommorna, hvilka genast vissnade 2 dagar efter pollination med 5e- 

 lenipedilum. På de gula blommorna däremot utöfvade en dylik pollina- 

 tion alls intet inflytande. Således visade sig de gula blommorna i alla 

 afseenden betydligt motståndskraftigare. 



Alla de nu skildrade postflorationsföreteelserna hos orkidéer inträff'a 

 först efter försiggången pollination. Hindras denna eller uteblir den af 

 annan anledning, hålla blommorna sig friska under en tid, som motsvarar 

 en för hvarje art bestämd lifslängd, men sen vissna de och falla af. Detta 

 slags vissnande kan betecknas såsom en autonom postfloration, d. v. s. 

 en postfloration förorsakad af inre förändringar i växten själf, ungefär som 

 en organisms naturliga död förr eller senare orsakas af ålderdomsaf- 

 tyning. I motsats härtill kunna de postflorationsfenomen, som framkallas 

 af pollination, karakteriseras såsom en aitionom eller inducerad, d. v. s. 

 en af yttre orsaker framkallad postfloration. Det är endast det sist- 

 nämnda slaget postfloration, som varit föremål för Fittings experimentella 

 undersökningar. 



Emedan de viktigaste och mest i ögonen fallande postflorationsför- 

 ändringarna, t. ex. fruktväggens ansvällning, stå i direkt samband med 

 fröämnenas utbildning, hvilket åter beror på embryots bildande, så ligger 

 naturligtvis den tanken nära till hands, att det är äggcellens befruktning, 

 som ger impulsen till postflorationsfenomenen. Såsom ett stöd för ett 

 dylikt antagande kunde t. ex. anföras, hurusom många frukters storlek 

 står i ett visst förhållande till antalet befruktade fröämnen. Man känner 

 t. ex., att äpplen och päron få en ensidig utveckling, om ensidig fröbild- 

 ning ägt rum. D. v. s. blombottnens postflorala utveckling äger rum endast 

 på eller omkring de ställen, där fröbildning ägt rum. Men å andra sidan 

 kan invändas, att i många fall en fruktutbildning verkligen kan före- 

 komma alldeles oberoende af embryobildning, t. ex. hos de kärnlösa 

 frukterna, såsom bananer, apelsiner och korinter. Dessa frukter uppstå 

 nämligen utan vare sig befruktning eller pollination, emedan fröämnena 



Svensk Botanisk Tidskrift l!)l(l. 8 



