(25 



n:uie, medan kontrollbloiiiiiior, som ej beliandlals med sand. fortfarande 

 liöllo sig friska nästan en månad. Någon ansvällning af |)elaren ellcr 

 fruktäninet förorsakades dock icke af denna sandpollination '. Äfven tal- 

 rika andra orkidéblommor reagerade på samma vis — förutsatt dock, 

 att normal pollination öfver hufvud tagel framkallar vissningsfenomen, 

 hvilket icke alltid är fallet. Utöfvade normal pollination ingen förkort- 

 ning i blomningstiden, kunde sådan icke heller framkallas genom att lägga 

 sand på märket. 



Men på hvad sätt kunde nu sanden tänkas verka? Det visade sig 

 snart, alt sandpollination alltid förorsakade någon liten rispa eller ett 

 obetydligt sår i märkesytan med dess fina slenimiga märkespai)iller. Nästa 

 uppgift blef då att utreda, om ett sårande endast af märket eller möjli- 

 gen också af andra blomdelar åstadkom samma verkan. Resultatet af de 

 försök, FiTTiNG gjorde för besvarandet af denna fråga, blef ganska märk- 

 ligt. Det visade sig nämligen, att äfven myckel obetydliga ingrepp på 

 själfva märket, såsom ett stick med nål, små rispningar eller t. o. m. 

 endast en obetydlig afskrapning af märkesslemmet genast framkallade 

 blommans hastiga vissnande, medan däremot t. o. m. hårdhändta ingrepp 

 på andra delar af könpelaren blefvo utan resultat. .la, man kunde rent 

 af afskära hela könpelaren nedanför märkeshålan hos Rhiinchoslijlis retiisa 

 och Plialaenopsis amabilis, och blommorna höllo sig i alla fall länge 

 friska, men träflades endast märket af en högst obetydlig rispning, så 

 vissnade blomman inom kort, alldeles oberoende af om blomman nyss 

 slagit ut eller ej, ja t. o. m. knappt utspruckna blomknoppar kunde på 

 detta sätt bringas att vissna i förlid, innan ens blomman hunnit fullt slå ut. 



Nästa fråga, som nu fordrade sin lösning, var: hur kunde ett lätt så- 

 rande af märket, men ej t. o. m. svåra ingrepp å andra delar af kön- 

 pelaren förorsaka blomningstidens förkortande".' 



Förklaringen härtill vore den, att hyllets vissnande vore ett retnings- 

 fenomen och märket själfva retningens sinnesorgan, genom hvilket blom- 

 man förnimmer retningen, hvilken därifrån fortledes till de delar af 

 blomman, hyllet o. s. v., där reaktionen utlöses, d. v. s. där effekten af 

 retningen visar sig. Således råder det i orkiiléblomman i retningshänseende 

 en intim kontakt, ett slags nervledning, mellan märket och de öfriga flo- 

 rala delarna. Märket är alltså att uppfatta icke enbart som ett organ, 

 hvars uppgift är att blott mottaga och kvarhålla pollenet, utan äfven som 

 sinnes- eller perceptionsorganet för en hel del af blommans retningsför- 

 nimmelser, gentemot hvilka blomman sedan reagerar genom vissnande 

 o. s. v. 



Att den synbara verkan af en retningsförnimmelse inträder i helt andra 

 delar af växten än i dem, där förnimmelsen själf direkt erfares, är ej 

 ägnadt att förvåna, ty intet är hos organismerna vanligare än det. Ett 

 blad t. ex., som påverkas af belysningen på sådant sätt, att det inriktar sin 

 skifva så att ljusstrålarna tralla denna under en viss vinkel vid en viss 

 ljusintensitet, utför denna rörelse med bladskaftet, men detta är i och 

 för sig alldeles okänsligt för påverkan af ljuset. Å andra sidan är det 

 endast bladskifvan, som kan förnimma ljusriktning och ljusintensitet. 

 Således är bladskifvan ljusretningens förnimmelseorgan, bladskaftet där- 



