(84) 



Eriophoruin latifoliiim. Gymiiadcnia coiwpsea, Junciis fiiscoater, Parnassia 

 palustris. Succisa pralensis. Tofieldia calijciilaia. 



Såsom förklaring till det anförda tänkte jag mig i början människans 

 direkta ingripande. Men denna åsikt rubbades, då jag några veckor se- 

 nare fick se en likadan hvetetufva i ett kärr nära Kläppeviken i (iothems 

 socken på östra Gotland. Här var afståndet till människoboningar ett 

 par kilometer, och gångstigen som leder till fiskläget går vid sidan af 

 kärret ett godt stycke från tufvan. 



Sannolikaste förklaringen är väl, att djur (fåglar?) utplanterat de första 

 fröna, af hvilka enstaka fruktbärande individ uppstått, och att dessa se- 

 dan gifvit upphof till de kompakta tufvorna. 



På grund af axens bristfälliga utbildning är det kanske ej sä lätt att 

 närmare bestämma hvetesorten. Men all sannolikhet talar för att det 

 är den vanliga T. vulgäre Vill. 



K. Johansson. 



En boptglömd form af Cerastium arvense L. 



1 den redogörelse, som J. P. Rosén och Göran Wahlenberg 1819 af- 

 gåfvo rörande de af den förre under åren 1816 — 18 gjorda växtf\'nden 

 på Gotland, finner man första gången Cenistinm arvense omtalad som 

 gotländsk växt. F3'ndorten var Carlsvärds skans vid Slite. Det var 

 emellertid ej den typiska formen, som Rosén funnit, utan en bredbladig och 

 hårig varietet (>'Est varietas nimium latifolia et pilosa, quod ad herbam 

 Cerastio vulgato non parum accedens»). I Wahlenbergs F"lora Suecica 

 ed. I upptages den under benämningen /S' foliis obtusiiisculis hirsutis utan 

 att någon ny fyndort uppgifves. I Hartmans flora ed. 2 (1832) har den 

 fått namnet var. rnderale och karakteriseras till skillnad från hufvud- 

 formen såsom brcdbladigare, sträiluden». En säkerligen ej motiverad 

 klimax förmärkes i beskrifningarna (pilosa, hirsutis, sträiluden). Den upp- 

 tages sedan i IIartmans Horas senare upplagor åtminstone till och med 

 den åttonde. I de sista har den försvunnit. 



Då helt visst samma exemplar från Slite åsyftas åtminstone i bör- 

 jan af formens tillvaro i litteraturen, framgår däraf, att den af C. J. 

 IIartman namngifna formen /'. rnderale utmärker sig genom 1) breda 

 blad, 2) trubbiga blad, 3) rik eller lång hårighet. I riksmuseets sam- 

 lingar, hvarur jag till låns erhållit studiematerial, finnas några individ, 

 som af Rosén insamlats på (^arlsvärds ruin 1816 och som säkerligen 

 utgjort en del af materialet, hvarpå formens namn grundats. De äro 

 emellertid ej särdeles bredbladiga. Något bättre äro de af E. Ekman 

 186!) vid Slite insamlade (I^g. 2) samt exemplar från Gråbo vid Visby 

 (C Lénström) (Fig. 3). I riksmuseet finnes vidare ett hithörande exem- 

 plar från Östergötland, V. Husby, Hylinge (leg. II. Strömfelt 1881). Hos 

 alla dessa äro bladen trubbiga samt bredast omkring midten eller till 

 formen nästan rektangulära. De bilda en visserligen ej vidare märklig 

 men dock i sina ytterligheter lält igenkänd form, som med ancicnnite- 



