190) 



Epipog-um aphyllum funnen i Roslagen. 



I senaste häftet af Svensk Botanisk Tidskrift har fil. hc. A. Frisen- 

 DAHL hlmnat en synnerligen intressant redogörelse öfver Epipogums ut- 

 bredning inom vårt land. Förutom på egna iakttagelser stödjer han sig 

 därvid på i litteraturen spridda uppgifter och på det konserverade ma- 

 terial, som föreligger i Riksmuseet i Stockholm samt universitetsherba- 

 rierna i Uppsala och Lund. Alt ur enskilda och läroverksherbarier en 

 och annan kompletterande uppgift äfven skall kunna framletas, är helt 

 naturligt. En sådan vill jag här meddela. 



I Högre Lärarinneseminariets å Stockholm! herbarium ligger ett ex- 

 emplar af Epipogum, som är insamladt nära Furusund af nu framlidne 

 lektorn. d:r C. A. Zachrisson. På etiketten är antccknadt: »^^ 1902 

 nära Köpmanholm på Yxlan (i en på stubbar rik skogsbacke ett stycke 

 norr om vägen från Stentorp till Storängen).» Fyndorten har intresse 

 såsom varande den östligaste i södra och mellersta Sverige. 



Rörande förekomsten af Epipogum i St. Malm och angränsande del 

 af Björkvik (i Södermanland) vill jag begagna tillfället att meddela, att 

 växten där anträllats på tre ställen, nämligen i Järnbols baslhage (i 

 Björkvik), på Sandviksskogen mellan Fredriksberg eller »Snickarns» och 

 Brännkärr samt på Sörgölsskogen nära Brännkärr (i St. Malm). I Sand- 

 viksskogen iakttogs den en enda gång, år 1891, i granskog nära intill 

 Jakobsbergs hage af min broder, byggnadsingenjören Axel A:n Malme; 

 skogen höggs sedan ned på fyndorten, och växten visade sig aldrig mer. 

 I Sörgölsskogen anträffades Epipogum år 1887 likaledes först af min 

 broder, då en 13-årig pojke, och insamlades omedelbart därefter af mig. 

 Den uppträdde här i ganska riklig mängd • — för så vidt vi nu kunna 

 erinra oss, omkring 30 exemplar — i en gammal, tämligen gles, örtrik 

 granskog, på en liten, vid pass två meter lång och knappt en meter 

 bred plats. Jag hade icke tillfälle att besöka fyndorten mer än ett och 

 annat af de följande åren, men min broder observerade Epipogum där 

 hvarje år, ända till dess han 189.') flyttade bort från trakten. Sedan 

 1904 har den förgäfves eftersökts flera gånger, senast innevarande år. 



Någon utrotning genom för stark beskattning af beståndet har ej ägt 

 rum. Ej heller har ståndorten förändrats i väsentlig grad. Strax norr 

 om i)latsen har visserligen vuxit upp en tät ungskog, men den har svår- 

 ligen kunnat influera på belysningen (och markens fuktighet), så att den 

 blifvit ogynnsam för Epipogum. 



Gnsl. O. Malme. 



Polystiehum lobatum (Huds.) Presl blir i Dalsland allt sällsyntare 

 och synes, om icke särdeles gynnsamma omständigheter inträffa, om 

 några år vara utdöd på vissa trakter. Medan den år 1898 kunde räknas 

 i flera hundra stånd i Hällans skogar. Gunnarsnäs socken, är den nu 

 på somliga platser där alldeles utgången, på andra träffas endast några 

 få, delvis förkrympta exemplar. 



J. Henrikason. 



