(169) 



cnlaUu ('I- iilpcslris, (,r. (iih/iisI((\ Ihjpnnm Irachii podium, Lescnncd ri- 

 ffcscens, L. lircidlcri. (Uiinpijliiuu slidf/uliini. 



Enligt författarens undersökningar utgör antalet mossor i björkregi- 

 onen 299. i videregionen 300. Den förra siffran anses dock för låg, då 

 tiden ej medgaf någon fullständigare undersökning af björkregionen. 

 Kännedomen om den vertikala utbredningen af mossorna är ännu brist- 

 fällig. Doc-k torde såsom Kaalaas visat antalet mossor aftaga mot 

 höjden. 



Mossornas individantal eller frekvens betecknas af författaren medels 

 siffror (1 betyder mycket sparsamt förekommande och 5 massvis upp- 

 trädande). Af områdets arter ha 222 såsom medelfrekvens 1, 50 artei- 

 medelfrekvensen 4 — 5. Denna senare grupp förekommer i alla områdets 

 tre regioner och åtminstone i tvenne af dem i större mängd. Af dessa 

 må nämnas; Plilidium ciliarc, Jiingermania infläta,, J. alpestris, J. ven- 

 Iricosa, J. miinila, Polijtrichiiin slrictiiin, P. alpinum, Dicranuin elon- 

 (jaliim, Griininid ericoides, Gr. fascicularis. Gr. ramiilosa, Amhli/slegiuin 

 (idunciiin, A. sdrincnlosnin, Hiilocoininm prolifei-iiin. hvilka alla ha medel- 

 IVekvensen ö. 



Äfven redogörcs för mossornas fertilitet. .\f områdets 378 arter voro 

 200 fruktbärande (pleurokarper 27, lefvermossor 53 och akrokarper 120 

 arter). Detta oväntadt stora antal fruktbärande mossor torde kunna bero 

 jiå att blott fjälltopparna ha ett arktiskt klimat, under det att uti lägre 

 regioner trifs en yppig björkvegetation. 



Vid redogörelsen för mossornas sannolika invandringsvägar urskiljer 

 lorfatlaren fyra olika geografiska grupjier: 



1. Ubiquistiska arter, som äro utbredda öfver hela Nord-Europa 

 och i synnerhet öfver det skandinaviska florområdet. 



2. Meridionala arter, som äro allmännare uti Götaland och Svea- 

 land än uti Norrland och Lappland. 



3. Boreala arter, som äro allmännare i norra .Sverige och ofvan 

 björkregionen aftaga i frekvens. 



4. Alpina arter, som i Skandinavien ha sitt frekvensmaximum ofvan 

 skogsgränsen. . 



De västliga och medeleuropeiska boreala och alpina arterna, som ej 

 iakttagits uti Nordasien, torde enligt författaren kommit söderifrån. De 

 västliga (d. v. s. i England förekommande) arterna kunna ha kommit 

 från väster. De östliga boreala och alpina arterna ha kommit från 

 öster. Från norden eller polartrakterna härstamma de mossor författa- 

 ren kallat arktiskt alpina (jämf. öfversikten s. 242 — 245). 



Till sist meddelar Jensen en detaljerad framställning af områdets 

 inoss-samhällen. 



E. Adlerz. 



Tagen i Lule Lappm. af H. Nyman enl. Hac.kn, Mu.sci Norv. Ijor. sid. 60. 



Ref. 



Sueiisk Botanisk Tidskrift i:)Ul. 30 



