57 



allmogen välbekant praktgräs litet hvaistädes inom socknen. Åt- 

 minstone äger man rätt att sluta härtill, om den tradition är riktig, 

 som Mathesius år 1837 upptecknade: Vid detla lillfälle uppgafs 

 af de äldre bland allmogen, att denna växt i deras barndom talrikt 

 träffades hart nära öfver hela församlingen; ukmi att den sedermera 

 betj-dligt aflagit.» Yttermera vinner denna Mathesh uppgift i säkerhet 

 genom de upplysningar, jag vid mitt besök inhämtade af den nämde 

 Klas Jansson i Bondegården. Denne, som nu var en medelålders 

 man, hade tradition om Stipan, hvilken tydligen betraktades som en 

 af gärdens fäderncärfda klenoder, från far, farfar och farfarsfar, 

 h vilka efter h varandra suttit på Bondegården, sålunda från åtmins- 

 tone ett århundrade. Enligt denna tradition hade Stipa fordom 

 förekommit ymnigt på Bondegårdens ägor och i deras grannskap. 

 1 gamla tider gjorde man ofta » k rj^dd kvastar» utaf den, och såväl 

 Jansson som hans hustru mindes sockennamnet dkernll*. [Detta 

 namn anför redan Fries (Mantissa p. 4j, tydligen efter Mathesius: 

 »Arista sua ultra spilhamam longa plumosa eliam vulgi admiratio- 

 nem movet {Åkerull appellatur) et ad conclavia festiva ornanda dili- 

 genter colligitur».] Ännu i ganska sen tid pryddes Asaka kyrka med 

 Sti pa-huketter vid barnens första nattvardsgång. — Fries' uppgift, 

 att Stipa under tiden mellan Falck och Mathesius »multoties frustra 

 quesita» tyder sålunda pä några föga planmässiga efterforskningar. 



För tiden 1837—1906 äga vi ganska säkra hållpunkter på Äsaka- 

 Slipans historia. Dels ha vi Bondegårdssläktens bestämda och tyd- 

 liga uppgifter från hela denna tidrymd, dels Mathesii noggranna 

 iakttagelser från 1837 — 1854. Vid återupptäckandet 1837 var den 

 definitivt inskränkt till Bondegården inkl. åspartiet närmast Ö om 

 landsvägen, sålunda det område, på hvilket den ännu i dag före- 

 kommer. Bondegården hade för öfrigt antagligen alltid utpekats 

 som 'locus classicus», ty då Mathesius omtalar sitt fynd af 1837, 

 säger han: »återfanns på samma uäxtställe å östra sidan af kullarne 

 intill Bondegården.» Dess historia från 1837 har liksom under 

 tiden från sjultonhundratalets midt intill detta årtal tydligen karak- 

 tären af en långsamt försiggående utrotningsprocedur, hvars full- 

 bordande nu med stora steg närmar sig slutet. Följande faktorer 

 ha varit verksamma : 



1) Upplöjning. Mathesius säger: »Sedan 1837 har den ytterli- 

 gare minskats — ett hufvudsakligt skäl därtill är dock, att en del 

 af den vall, hvarest den mest förekom, är upplöjd till åker.» Sä- 

 kerligen afses, såsom nj^ss framhölls, därmed närmast de nedre, nu 



