58 



af åker upptagna delarna af den biås, som i NO — SV vid Bonde- 

 gårds-byggnadeina utgår från hufvudåsen. Såväl de nuvarande 

 Vartofta-Åsaka- lokalerna som de öfriga Västgöta-lokalerna äro 

 kullar, kringgärdade af åker — jämför folknamnet åkerull — och 

 ha endast genom sina branta terrängformer skyddats för upplöjning. 

 Troligen ha i forna tider, på sätt som sålunda skedde med en del 

 af Bondegårdsåsen under tiden mellan 1837 och 18n4, den ena mera 

 långsluttande S///)o-kullen efter den andra lagts till de omgifvande 

 åkrarna. 



2) Betning. Såvidt jag kunnat finna, skadas ett stort antal af 

 de arler, som konstituera den örtsbacksartade formation, i hvilken 

 Stipan ingår, och bland dem ej Slipa minst, i mycket hög grad 

 af betande kreatur. Stipa är icke vintergrön, och dess bladverk 

 funktionerar endast en del af vegetationsperioden, hvadan af bet- 

 ningen har mera ödesdigra följder än för de hela året gröna, matt- 

 biklande gräsen. Vore icke skyddet af enarna och de stickande 

 buskarna i allmänhet!, mellan och genom hvars täta barrskrud de 

 lätt kunna skjuta både blad och inflorescenser upp mot ljuset, utan 

 att kreaturen våga afbita, ej heller kunna nedtrampa dem, skulle 

 helt säkert de allra flesta exemplaren både vid Bondegården och Dala 

 innan kort vara dödade. 



3 Kryddkuastarna» . En någorlunda jämn föryngring genom 

 fröplantor är nödvändig för att Stipa skall kunna bibehålla en 

 ståndort genom långa tidrymder. Någon spridning på vegetativ 

 väg genom utlöpare förefinnes nämligen icke. Ett ganska rikligt 

 och stort bestånd bär äfven under de gynnsammaste yttre omstän- 

 digheter ej så synnerligen många spridningsenheter (frukten om- 

 sluten af blomfjällen, af hvilka det yttre är försedt med den be- 

 kanta, gigantiska ])lymen . De skimra på långt håll, och för att få 

 ho[) en enda landliig makartsbukett kan en hel årgång inflorescenser 

 åtgå. Då plockningen af åkerull i gamla tider enligt Mathesh och 

 Bondegardssläklens utsago nådde en sådan omfattning, att till och 

 med kyrkan kunde smyckas därmed, ha vi nog häri en mycket 

 viktig utrotningsfaktor. 



Erfarenheten från en del andra länder går i liknande riktning. 

 Om förekomsterna i Westpreussen säger Scholz p. 1(59: »Leider 

 besitzt (las Federgras bei uns gleichfall warme Verehrer, deren 

 Sammeleifer aber einen stark metallischen Beigeschmack hat, ich 

 meine Frauen, die Sträusse feilbielen. Es waren daher ähnliche 

 Schutzmassregeln erwiinscht, vvie sie die Polizeibehörde zur Siche- 



