69 



svenska vegetationen. Såväl örtbackar som lörnsnår uppkomma 

 antingen genom borlhuggande af ett trädbestånd, eller ock hindras 

 genom människans inverkan ett sådant alt inrycka och att leda 

 utvecklingen in på nya banor. Endast på branta sluttningar med 

 tunn jordskorpa kunna de fortlefva som verkliga slutlormationer, 

 men med ringa utsträckning. 



Hvarhälst emellertid en örtbacke eller ett törnsnår förekomma, 

 intaga de företrädesvis de varmaste, bäst solexponerade lokalerna 

 samt inrymma gärna i sig områdets sydligaste och mest värme- 

 älskande element. De västgötska S/zjoa-backarna göra härutinnan 

 intet undantag, utan i stället en potentiering af detta förhållande. 



Med undantag för ett par sparsamt uppträdande arter äro de 

 sammansatta af xerofyter och värmeälskande mesofyter. Dessa 

 älska nästan alla, åtminstone i den svenska floran, sydsluttningar i 

 öppet läge. Hesselman- Stenström (p. 3") — 37) har indelat de 

 växter, som upptecknats på de sydskandinaviska banvallarna i sex 

 grupper: »I. Arter, som afgjordt föredraga sydsluttningarna eller 

 uteslutande förekomma på dessa och som elt större antal gånger 

 observerats. II. Arter, som företrädesvis älska sydlig exposition 

 eller som blott observerats ett fåtal gånger, men vanligen i sydligt 

 läge. III. Arter, som tydligen föredraga nordlig exposition eller 

 som uteslutande förekomma i nordligt läge och som ett större an- 

 tal gånger observerats. IV. Arter, som föredraga nordligt läge eller 

 som elt fåtal gånger observerats, men vanligen i nordligt läge. 

 V. Arter, som äro indifferenta gentemot expositionen och som ob- 

 serverats ett större antal gånger. Några af de nämnda förekomma 

 oftare i nordligt, andra i sydligt läge. VI. Arter, som enligt mer 

 fåtaliga observationer synas vara indilYerenta gent emot olika ex- 

 position, med förkärlek för S eller N.» Ej mindre än 49 % af 

 grupperna I och II återfinnas i S/Zpa-backarna, då grupperna III 

 och IV endast representeras af Cerefoliiim siluestre, som i enstaka 

 exemplar växer mellan enarna på Varholmen. — Asakabackarna 

 slutta mot SO och S, Varholmen mot SO och Gokullen mot SSV. 



Om vi fästa oss vid den frekvens, med hvilken de resp. fanerogama 

 växtfamiljerna äro representerade, få vi proportioner, som genom 

 dikotyledonernas, särskildt papilionaceers och labiaters starka fram 

 trädande nästan erinra om dem på torra lokaler i den sydeuropeiska 

 vegetationen. Detta torde utan vidare framgå af bifogade tabell. På 

 tabellen är samtidigt artfördelningen på de 3 lokalerna upptagen 

 för att visa den nära öfverensstämmelsen mellan deras växtlighet. 



