75 



Mecklenburg», är detta ej fullt riktigt. Den sträcker sig nämligen 

 från de centralasiatiska och sydryska stäpperna endast ett stycke 

 upp i mellersta Ryssland genom Siidwest-Polen, Kiew, Kursk, Orel, 

 Tula, Siid-Moskau (Okafluss), Tambow, Kasan, Siid-Wiatka, Siid- 

 Perm» (Scholz p. 170). I Kurland och Mecklenburg saknas den. 

 Östersjökusten når den aldrig, men växer sparsamt i sydligaste 

 delarna af Västpreussen och Pommern. I hela Tj^skland är den för 

 öfrigt relativt sällsynt; vanligast synes den vara i Thuringen, Har/, 

 och Oderdalen. Mot nordväst upphör den alldeles, så att den i 

 Hhentrakten ej når Westfalen och i Elbedalen ej går längre än till 

 Sandau. »Von Nordwestdeutschland bis zur Linje: Cöln-Hannover 

 ausgeschlossen». Lokw p. 610. Denna linie fortsätter sedan öfver 

 trakten kring Paris genom mellersta Frankrike, så att Danmark, 

 Holland, Belgien, Luxemburg, norra Frankrike och England full- 

 ständigt sakna vild Stipa. 



Södra Frankrike, Österrike-Ungern, Schweiz och de europeiska 

 Medelhafsländerna samt Algier bilda ett sammanhängande utbred- 

 ningsområde, likaså Central- och Västasiens stäpper och lägre bergs- 

 trakter till Altai i öster, Afganisthan i söder och Armenien i syd- 

 väst. 



I Alperna går Stijxi liksom liera andra sydosteuropeiska växter 

 osedvanligt högt, särskildt i de torrare dalarna. Enligt Diels 

 (AscHERSON & Graebner p. 103) är den i Cogne-dalen (Piemont) 

 funnen upp till 2 200 m. 



Stipa pennata L. är som bekant en kritisk art, hvilken sönder- 

 faller i flera som del tjckes mycket variabla elementararter. De 

 svenska formerna tillhöra, som Gunnar Andersson I först visat, 

 D. tirsa Stev. (Åsaka) och v. Joannis Celak. (Valtorp och Dala). 

 Bägge dessa taga Ascherson och Graebner som »Kassen» at 

 St. eu-pennata, den första af de två underarter, i hvilka de uppdela 

 Linnés art. Om denna underart säga de p. 104: »Besonders im 

 nördlichen und nordöstlichen Theile des Gesammt-Areals der Art, 

 bei uns die vorwiegend und oft ausschliesslich beobachtete Form 

 besonders an sandigen Diluvialabhängen im westlichen und nörd- 

 lichen Gebiete.» I Sverige saknas däremot Aschersons och Graebners 

 andra underart St. Mediterranea, om hvars utbredning p. 106 anföres: 

 »Besonders im siidlichen Gebiet verbreitet in Ungarn, Siebenbiirgen 

 und in Mittelmeergebiet anscheinend die verbreitetste Form, oft je- 

 doch mit der vorigen Unterart verwechselt, nördlich der Alpen und 

 Karpaten bisher nur von wenigen Ståndorten bekannt.» — Af fi tirsa 



